26 P. A. ØYEN. [1909 



forklares uden ved at antage en temmelig betydelig udrasning 

 af den høitliggende Kvashylterrasse i en saa sen tid, at den egent- 

 lige terrassedannelse, selv af de laveste terrasser var afsluttet, ja 

 hvad mere er, saa sent, at der efterpaa kun har været tid for 

 elven til at forme en enkelt, lav elveterrasse. Dermed er vi igrun- 

 den rj'kket nutiden temmelig nær. Endvidere vil med det gamle 

 løb af Gula over m,od Gaua ved Hovin de tilstrækkelige og nød- 

 vendige forudsætninger være tilstede for tilstedeværelsen af en ca. 

 70 m. o. h. liggende indsø (,,Hagavandet") af 13 km. længde, 

 som strækker sig fra Hovin op til trakten omkring Rogstad, 82 

 m. o. h., og Granøien, 77 m. o. h. I den saaledes allerede paa 

 forhaand tilstedeværende indsø, for hvilken de optrædende terrasser 

 af forskjellig art leverer bevis, vilde naturligvis det store, opdæm- 

 mende lerfald ved Kvashylla bevirke store forandringer, saaledes 

 som af Helland og Steen beskrevet. Derimod vil ikke en indsø 

 af saa kortvarig tilværelse efterlade sig nogen egentlig ter- 

 rassedannelse i dette begrebs sædvanlige forstand. Dæmningens 

 bristen, lermassernes tilstoppende evne lige over for det gamle elve- 

 løb og de fremstrømmende vandmassers evorderende virkninger 

 kunde naturligvis med største lethed foraarsage den tidligere om- 

 talte forskyvning af Gulas leie, fra Gaua over Gulfossen. For 

 saa vidt er der altsaa den bedste overensstemmelse mellem de 

 resultater, den geologiske detailundersøgelse har leveret, og den 

 traditionelle overlevering. De supplerer hinanden paa en saadan 

 maade, at vi ikke behøver at famle længere, hverken efter stedet 

 for eller hovedtrækkene i den frygtelige katastrofe, som i midten 

 af det fjortende aarhundrede rammede Guldalen, kun faa aar ifor- 

 veien for en anden endnu mere r^-stende begivenhed, som rammede 

 vort land. Men saavel det store lerfald som den sorte død mister 

 meget af det katastrofistiske præg, naar vi ser hen til deres plads 

 paa den oscillerende, stadig fremadskridende klimatbølge^). Og 

 dette lerfald i 1345 er ikke alene paa dette sted; thi fra elve- 

 mælerne nær Haga berettes om , jævnlige udfald, hvoraf et, der 

 indtraf i den første fjerdedel af forrige aarhundrede, var saa be- 

 t3'deligt, at det tilstoppede hele elven, skjønt kun for en kort tid, 

 1) Naturen 1905, pag. 368. 



