29 



Panicura multiciilmum. Wedclia tenuicaulis. 



Amphochreta exaltata. J,neo;eri;ie sp. 2. 



Stipa i-ostrata. Scali-siiie sp. 10. 



Aristicl[ie sp. 5. Macrnere sj). 1. 



Ti-ichoiieura Hookeri. Lecocarpiis piiuiatitidus. 



Marisens coniutus. Chrysanthelli sp. 2. 



Epiiletidrum spicatiira. Boneiiaä sp. 11. .^. 



Pi'ptronii;ie sp. 5. Varrouire sp. 9. 



AltenmiiUuTre sp. 2. Touriiefortine sp. 5. 



Ti-laDtliprae sp. S. Galapagoae sp. 2 



Froeliehise sp. 2. Ipomoe.;ie sp. 4. 



Lorentere sp. 3. Visci sp. 3. 



Erigeroiitis sp. 2. Passifloriie sp. 3. 



Desmoceplialiun inelcgans. Alnitihinis sp, 2. 



Miorocoecia repens. Polygalrtj sp, 4. 



O. .s. v. 



Såsom ett ytterligare stud för hvad här blifvit anfördt kan ock dessa vexters nuva- 

 rande utbredning pä öarne gälla. Man finner neniligen, att de, hvilka tillhöra det första 

 slaget, vanligen nu intaga de lägre regionerna; att de af det andra, som tydligen visa 

 sig något mera afvikande, företrädesvis förekomma i de medlersta nejderna; medan de, 

 hvilka höra till det tredje, d. ä. de mest egendomliga och mest skiljda arterna, jemväl 

 finnas pä de högst belägna bergen och slätterna. Naturligt är, att detta endast kan sä- 

 gas gälla i allmänhet, emedan det är tydligt, dels att växternas egen natur, arten af deras 

 frön o. s. v., dels att lokalernas beskaffenhet skall inverka i högsta grad hindrande eller 

 befordrande deras spridning öfver större eller mindre sträckor. 



Man skulle visserligen härvid kunna göra den anmärkning, att de arter, hvilka jag 

 sagt synas egendomliga för Galapagos-öarne men analoga med Amerikanska species, ej 

 med rätta borde uppföras såsom skilda former utan endast säsom varieteter af sina huf- 

 vudspecies. Utgående frän den äsigten, att viixterna, åtminstone ett särdeles stort antal 

 af dem, hafva förmågan att vidt omkring sprida sig och att dervid visserligen antaga nå- 

 got främmande i habitus men bibehålla det väsentliga i sin art-natur, skulle man utan 

 tvifvel kimna betydligt reducera det för dessa öar uppgifne antalet af sjelfständiga växt- 

 arter. Man skulle dä icke anse Galapagerna — i afseende pä vegetations-karakter — 

 annat än som en del af den Mexikanskt- Antillanska regionen, ocli deras Flora, säsom ett 

 fragment af den, hvilka längre öster ut äger sitt centrum. ]\Ien mot en dylik åsigt och 

 ett dylikt påstående kunna, kanske med något skäl, tvenne invändningar göras. 



För det första synes det vara alldeles oundgängligt, att de systematiska framställnin- 

 garne till hufvudsaklig del afse det nuvarande. Om arter förekomma, hvilka sinsemellan 

 förete en i ögonen fällande olikhet i utseende, om denna olikhet låter angifva sig medelst 

 karakterei", hvilka, sävidt vi känna, äro constanta och lika väsentliga som de, som skilja 

 andra otvifvelaktiga species af sanmia eller något annat genus, sä torde man vara berät- 

 tigad att upptaga dem säsom sjelfständiga lemmar i den formseries, hvars helhet utgör ett 

 genus eller en familj. Beträffande de ifrågavarande arterna vill jag i det följande bemö- 

 da mig att tydliggöra, huru de erbjuda sådana karakterer, att de i de flesta fall, utan 

 minsta svärigliet begränsas frän de dem närstående. Blott dä när alldeles otvifvelaktiga 

 mellanformer, dem vi kunna följa, uppenbara, huruledes de utbildats frän sina typer, 

 kunna de säsom afarter, varieteter eller former angifvas. 



