flytter sig næppe, før man næsten rører ved dem, og spiser vil- 

 ligt al" Haanden; Bogfinken sætter sig om Aftenen til Ro i den 

 oplyste Dagligstue med Mennesker passerende lige forbi dens 

 Soveplads; Gulspurven kommer daglig og spiser med ved et 

 Bord i Haven, Rødhalsen kommer flyvende, naar man begynder 

 at grave, medens Musvitten hjemmevant færdes inde i Boligerne 



— alt noget jeg 

 nærmere vil kom- 

 me til at omtale 

 under de enkelte 

 Arter. 



Selv om nu 

 Menneskene la- 

 der Smaafuglene 

 i Fred, har de an- 

 dre Fjender, der 

 efterstræber dem. 

 Værst imod dem 

 er vel nok Kat- 

 tene. I de første 

 Aar, Sanatoriet 

 eksisterede, var 

 der adskillige vil- 

 de og omstrejfende Katte, der huserede her; først da vi havde faaet 

 Bugt med dem, begyndte Fuglelivet at tage Opsving. En fast Regel 

 overalt, hvor man læser om Beskyttelse af Smaafugle, er ogsaa, at 

 man skal efterstræbe Spurvene; det er dog maaske tvivlsomt, hvor 

 meget de egentlig gør Fortræd paa andre Smaafugle — i hvert Til- 

 fælde direkte; det eneste Tilfælde, jeg har set, er den Maade, hvor- 

 paa de fordriver Bysvalerne ved at tage deres nyopførte Rede i Be- 

 siddelse. Men noget rart ved at have mange Spurve er der ikke, 

 og jeg har ogsaa i mange Aar efterstræbt dem og dog holdt 

 Tallet nogenlunde nede. — De ynglende Smaafugle har andre 

 Fjender, hvis Gærninger tydeligt nok røber dem, uden at det 

 dog har været mig muligt at opdage, hvem Gærningsmændene 

 er. Ofte nok finder jeg en nedrevet Rede eller en, der er tømt 

 for Æg eller Unger. Som Forbryderne kan tænkes Maar, Læ- 

 kat (som er meget hyppig her). Egern (der forekommer spar- 

 somt), Krager eller Snoge; men Gærningsmanden træffes saa at 

 sige aldrig, og ikke altid plyndres hele Reden paa en Gang; jeg 



Fig. 32. Gulspurv, der hver Dag kom og spiste af Haanden. 



