81 



laa paa Redekanten. Den har været bragt Ungerne som Føde. 

 Kan den forinden have faaet LejHghed til at sætte Gifttanden i 

 begge de Gamle? I saa Fald vilde Ungerne vel instinktmæssig 

 søge ud over Redekanten og være havnet nede paa det bløde 

 Dække af Grannaale. Det er alt kun Gisninger. 



En levende Virkelighed med øjeblikkelig Krav paa tilfreds- 

 stillet Appetit var Musvaageungen med det taagede og vilde Blik. 

 Jeg var klar over Vanskelighederne ved at skaffe den Mad; jeg 

 havde i levende Erindring et Par Vandrefalke- Unger, som jeg 

 en Sommer paa Kullen skulde holde Liv i ved Hjælp af en 

 Salonbøsse; jeg husker deres vrede Blik, naar jeg kom hjem 

 uden Bytte, og aldrig har jeg følt Graaspurven som et saa attraa- 

 værdigt og sjældent Bytte som dengang. Men Musvaagens Ap- 

 petit var skærpet, den var nøjsom. Den første Ret, jeg bød den, 

 var Dammuslinger; dåden havde slugt 6, frisk udtagne af Skallen, 

 var jeg klar over, at den vilde kunne leve hos os. Ramløse Aa, 

 der danner Skellet mellem vor Jord og Tisvildehegn, er rig paa 

 Dammuslinger; vader man ud i den og lader Haanden glide 

 rundt i dens Tørvebund, støder man paa den ene Musling efter 

 den anden. I Løbet af kort Tid kan man faa fyldt en Spand. 

 Muslingerne blev den Ret, som Musvaagen maatte falde tilbage 

 paa, naar alt andet glippede. I en Ruse, jeg har anbragt nær 

 Aaens Udløb i Arresøen, kunde jeg gærne hver Morgen hente 

 den lidt frisk Fisk, smaa Gedder, Aborrer, Skaller eller Flirer; 

 til at begynde med skar jeg det ud i smaa Bidder, senere fik 

 den hele Fisken og begyndte da gærne med Hovedet — fristet 

 af de røde Gæller. I det hele blev dens Ernæring lagt lidt om, 

 mere i Retning af en Fiskeørns Tilbøjeligheder. Den var straks 

 parat til at tage den Mad, man rakte den — dog gjorde den 

 Forskel. Fisk og Muslinger kedede den i Længden, og ofte tog 

 den det først til Naade, efterat man havde lagt det paa dens 

 Redekant og fjærnet sig lidt. 



Til Bolig havde den faaet en Kasse med Lyng og Kviste, og 

 der blev sørget for, at der altid var friske Gran- og Birkegrene, 

 overensstemmende med dens Instinkt og Behov. Om Dagen stod 

 dens Redekasse i fri Luft ved Husets Indgangsdør kun faa Alen 

 fra Skoven ; den gjorde ingen Forsøg paa at forlade Kassen, som 

 den snart lærte at opfatte som sit rigtige Hjem. Om Aftenen 

 blev den flyttet ind i et Skur, hvor den til Selskab havde en 

 Dværghøne, der rugede Lappedykker-Æg ud. 



(5 



