87 



slaar den ned i Nakken paa hende og lader sig ikke fordrive af 

 Karkluden, ja følger gærne med helt ind i Køkkenet. Jeg er 

 ikke sikker paa, om det er Fjendskab eller Leg. Dens Udvikling 

 minder en Del om den saakaldte »tamme Hjort« s i Dyrehaven, 

 som sikkert vil være erindret af en Del af Læserne. 



Musvaagen koniiiier flyvende efter Fode. 



Dens Forhold til mig er tillidsfuldt, dog blandet med Re- 

 spekt, overfor Katten er den en Kujon. 



Jeg har endnu tilbage at omtale et mørkt Punkt. Sidst i No- 

 vember traf jeg den i Færd med at plukke og fortære en Due- 

 unge fra Slaget, endnu ikke flyvefærdig, men stor nok til at vise 

 sig paa Flyvebrædtet. Den saa usigelig flov og brødebetynget ud 

 og fandt sig uden Modstand i, at jeg tog Byttet fra den. Den 

 fik nogle ordentlige Knubs og en lille Tordentale, og jeg tror, 

 den forstod det fuldt ud. Den var ikke drevet af Sult, da den 

 havde levnet af sin Morgenmad — det var ubetinget Lystmord. 



Jeg havde nu ventet, at den vilde gøre sig usynlig i nogen 

 Tid, krænket over Afstraffelsen; det skete dog ikke; den indtog 

 sit gamle Stade i Hønsegaarden som en venligt interesseret Til- 

 skuer. 



Henimod Midten af December rejste hele Familien til Byen, 

 og Huset stod tomt en Uges Tid. En Nabokone havde paataget 



