189 



de sig blandede med Kvækerfinkerne, af hvilke der nogle Aar 

 findes faa, enkelte Aar ingen, andre Aar særdeles mange. Føden, 

 Bogfinkerne søger om Efteraaret, bestaar af alle Slags Bær og 

 Frø, men Fuglen bærer ikke sit Navn med Urette; er det et Aar, 

 hvor der er Bog, saa udgør dette dens Hoved- og Yndlings- 

 næring; ganske vist er det noget besværligt for den at komme 

 igennem Skallen ind til Kærnen, men det gaar dog. Vintren 

 igennem bliver Bogfinkerne saa her omkring og søger meget 

 ivrigt til Fodringspladsen. 



Egentlig Træk af Bogfinker har jeg aldrig set her lige ved, 

 men jeg har iagttaget det et Par Mil Vest herfor, paa Lyø og 

 i Farvandet der omkring, om Foraaret. 



At Bogfinkerne kan blive meget frygtløse, er en kendt Sag; 

 jeg har dog af og til set noget i den Retning, der gaar ud over 

 det almindelige. Det varede ikke længe, før Bogfinkerne fandt 

 paa at komme ind ad Sanatoriets stadig aabne Vinduer og af- 

 lægge Besøg hos de sengeliggende Patienter, som selvfølgelig 

 fodrede dem. En Dag stod jeg selv fjerde ved en Seng paa en 

 af Stuerne, da en Bogfinke fløj ind, satte sig paa Sengen og 

 sang uden at bekymre sig om os. Forestillingen med at lade 

 Bogfinken tage Føde af Haanden er bleven mig beredvillig vist, 

 saa tidt jeg ønskede det, og det gik ogsaa godt, naar jeg selv 

 prøvede paa det ved Bordet i min Have; dog var de ikke nær 

 saa villige til det som de tamme Gulspurve. En Dag, jeg stod 

 hos en Patient, kom en Bogfinke-Han flyvende ind ad Vinduet, 

 satte sig paa Sengen og udstødte et kraftigt, meget udfordrende 

 Skrig. Jeg spurgte, hvad dens Mening var, og fik den Besked, 

 at det skulde jeg faa at se. Patienten rejste sig op og tog paa 

 sit Bord en Blikdaase; saasnart Bogfinken saa dette, fløj den 

 hen imod hendes Hænder og holdt sig svævende her med hur- 

 tige Vingeslag; hun tog et Stykke Kiks ud af Kassen, og det 

 huggede den ud af Fingrene paa hende og satte sig hen at for- 

 tære det. 



Inde i Sanatoriets Dagligstue staar nogle Palmer; en Vinter 

 havde en Bogfinke fundet paa at tilbringe Natten her, og jeg 

 saa den flere Aftener sidde i en Palme Hge ved Spisestuedøren, 

 hvor der var stadig Færdsel ud og ind. Tændte man det elek- 

 triske Lys i Stuen, var den Haand, der rørte Kontakten, ikke 

 en halv Meter fra Bogfinken; jeg prøvede at faa den fotograferet, 

 men den holdt ikke af den dertil nødvendige Opstilling og flyt- 



13 



