204 



ud i Haven og spiste til Stadighed, kom en Hun straks og tog 

 Føde af Haanden; den proppede saa meget i Næbbet, den kunde 

 have for at bringe det til de udlløjne Unger og kom straks til- 

 bage igen. Hannen Høj ogsaa op paa Bordet men turde ikke 

 spise af Haanden. Dens Frygt varede ikke længe; i Begyndelsen 

 af August forsvandt Hunnen, rugede rimeligvis igen. Hannen 

 var nu bleven dristig, kom ogsaa og spiste af Haanden, og havde 

 faaet en anden Han med. De tog Brødet ud af Fingrene paa 

 os, og fløj med det hen til Ungerne, som holdt sig skjult mellem 

 Buskene og kun nu og da kom frem. Den ene Han — den 

 oprindelige — var meget pragtfuldt farvet og let kendelig paa 

 en rød Plet paa hver Kind, en Tegning som forholdsvis sjæl- 

 dent ses hos vore Gulspurve; i hvert Tilfælde har jeg ikke op- 

 daget den paa nogle af de andre Gulspurvehanner, jeg træffer 

 her omkring; lidt hen i August forsvandt den ene Han, men 

 Hunnen kom igen, medens den sidste Han ogsaa forsvandt 

 sammen med Ungerne; endnu 28 August er optegnet, at Hunnen 

 kom og spiste af Haanden. Saa blev det Efteraar, vi flj^ttede 

 fra Haven ind i Stuerne og saa foreløbig ikke mere til Gulspur- 

 vene; der kom en Del til Fodringspladsen i Vintrens Løb, men 

 om de tamme var imellem, tør jeg ikke sige. 



Kan Fuglene huske? læste jeg forleden som Overskrift over 

 en lille Beretning, som netop viste, at en Fugl kunde huske fra 

 det ene Aar til det andet. Nu kan man jo høre, hvordan det 

 gik med de tamme Gulspurve! De første tre Maaneder af 1917 

 var sure og barske; det frøs stadig, og Is laa der, saa langt 

 Øjet rakte. Den 15 April var den første Foraarsdag med stille 

 Vejr + 9° og Solskin; saaledes holdt det sig nogle Dage. En 

 Dag, jeg kom hjem, sad min Datter paa Verandatrappen ud 

 mod Haven, fløjtende efter Gulspurvene med lidt Franskbrød i 

 Hænderne. Parret kom øjeblikkelig og tog Brødet ud af Haan- 

 den paa hende, og siden holdt de sig stadig til ; det var tydeligt 

 nok dem fra ifjor, thi det var Hannen med den stærkt røde 

 Kindplet; en anden Han kom undertiden ogsaa, turde ikke selv 

 spise af Haanden, men var meget fornærmet over Kammeratens 

 Dristighed og søgte at jage den væk. Den tamme Han kom nu 

 ikke blot til Bordet, men fulgte os, naar vi gik omkring i Haven; 

 15 Maj gik jeg her sammen med to af Sanatoriets Patienter for 

 at vise dem noget Arbejde, der skulde gøres, og Gulspurven 

 hoppede hele Haven rundt efter os. Saaledes havde jeg Parret 



