46 



Er det de klimatiske forhold som har forandret sig — eller er det 

 heiren som smått om senn er blitt akklimatisert fra Siebkes dager 

 og til nu. For efter denne naturforskers notater, som foreligger 

 offisielt, gik heiren på hans tid kun som en tilfeldig streiffugl op 

 til Møre fylke, mens den nu forekommer som streiffugl helt op til 

 Sør-Helgeland i Nordlands fylke, et betraktelig geografisk område. 

 Omtrent som fra Trondhjem til Stavanger. 



At de klimatiske forhold skulle ha foregått så store forandringer 

 på denne korte tid er litet sandsynlig, de meteorologiske iaktagelser 

 beviser heller ikke dette. Tilbake blir da spørsmålet om fuglens 

 tillempningsevne, eller også pålideligheten av de eldre iaktagelser.') 



Med hensyn på klimatet og heirens motstandskraft hadde vi 

 vinteren 1915 — 16 god anledning til å gjøre studier. Litt for jul 

 1915 satte det inn med en sjelden streng kuldeperiode for Trøn- 

 delagen. Temperaturen ute i skjærgården, hvor heiren holder til, 

 gik ned til -^ SC celcius; når så hertil kom en bitende vinn fra 

 øst som trengte inn til marg og bein, vil man forstå, at det var 

 ikke godt å berge sig for en tynnfjæret heire. 



Denne kuldeperiode var også nokså langvarig, og det var en 

 ren ynk å se på hvor ille de stakkars fugler hadde det. De søkte 

 skjul hvor de kunne komme til. Under gamle sjøhuse, i bergrevner 

 og ellers overalt hvor de fant ly for vinden ; men sulten drev dem 

 ut på fiskefangst. Her nådde snoen dem, og de bukket under i 

 hundredevis. 



Jeg hadde anledning til å se flere fugler som var omkommet 

 på denne måte, og det var en ynk å se, hvor ille de så ut. Brystet 

 var på mange steder bart og blodig, det så mest ut som skindet 

 var revet av kjøttet. På denne måte så det ikke rart ut med 

 akklimatiseringen, men kulden var jo også sjelden streng, andre 

 mere hardføre fugle fantes også ihjelfrosne efter denne kuldeperiode. 

 Tilbake har vi da spørsmålet om denne fugl også tidligere, før 

 Siebkes dager, har forekommet på de samme trakter. Herom har 

 jeg ingen oplysninger været istand til å skaffe. Gamle folk som 

 jeg har spurt synes nok de har sett fuglen, men de har ingen 

 sikker erindring om det, kun en ting er de sikre på, og det er 

 også jeg, at den største forøkelse er skedd i løpet av de sisste 

 20 år. 1 mine guttedager, for en 20 år siden og vel så det, så 



'irens 



') Faunii-svingningen — den lokale faunas periodevisse forandring — er nok også årsak i /leyn 

 varierende optreden hos oss. Som bekjent ruyer denne art nu blott lanys landets vestkyst og ses idetlicle 

 sjelden på Østlandet, hvor den dog ikke destomindre ruitet for ca. 150 år siden. Således beretter Ch. 

 Hammer (i „Forsog til en Norsk Naturhistorie", Kobh. 1775 s. 38); .,Den store blaa Hegre ha! jeg 

 seet bygge sit Reede i hoie Træer ved Ransfjorden i Grans Sogn". Redaktorcn 



