83 



fremvise de almindelige, så alle kunne ha fornøielse av at gjenkjenne dem i naturen, 

 venne folk til å lytte til deres sang og skrik og til å interessere sig for deres 

 liv, deres reder, egg og unger. Så ville jeg opflamme bonden imot de bevebnede 

 gårdsgutter, imot løskarle og krybskjrtter og imot jegerne fra byen, som uten til- 

 latelse går omkring og plaffer, hvor de vil; der skulle kun en begynnelse og en 

 sammenslutning til, ti bonden er i sit hjerte gal på denne dumme skytning". 



Men Kielland hadde ikke meget håp om selv å nå denne post, nu da nettop 

 hans diktergasje var blit ham nektet i stortinget på grunn av, at han var umoralsk, 

 han skriver sørgmodig og bittert om, at hans idé maske kan komme til ære og 

 verdighet, når der ikke lenger finnes en fugl tilbake på Jæren, men at stortinget 

 så nok kan finde „en from og velanbefalet mann, som på en moralsk måte kan 

 belære folk om, hvor den fuktige Noah hadde strudsene gående i arken, eller 

 hvad han fik lært papegøiene under det langvarige regnveir". 



En del av de tanker, som Kielland har fremsatt, er tanker, som enhver, der 

 interesserer sig for fuglene, har hatt lignende av, og de forhold han skildrer, 

 svarer så nøie til forholdene mangesteds herhjemme, at man ikke kan annet end 

 lese hans artikler og uttalelser med interesse. Ligger hans egentlige betydning 

 og produksjon end ornithologien meget fjernt, så kan fuglevenner dog godt ha 

 grunn til å minnes ham som en, der også kjempet i deres rekker". 



Det er således slett og rett Alexander Kielland, som har tatt 

 initiativet /// bevarelsen av norsk fugleliv, og når han foreslår „en 

 fugleinspektør på Vestlandet", så er vel Stavanger museum nu selv- 

 skrevet arvtager til hans ideelle plan, som dog i dette tilfelle best 

 lar sig realisere i form av en norsk ornithologisk forening. Eventuellt 

 burde denne forenings virksomhet da koncentreres som et permanent 

 ledd i Stavanger museums arbeide, noget som selvsagt i siste instans 

 museets ærede direksjon må treffe avgjørelse om, men hovedsaken 

 er nu, at foreningen blir en levende realitet med interesserte med- 

 lemmer, så den blir istand til gjennem sit eget populærvidenskapelige 

 tidsskrift å gi meddelelser om Norges fugleliv, og derved øke den 

 almene interesse for dette. Får „folk" først einene op for, hvilke 

 herligheter vi eier i vort særpregede fugleliv, vil de snart finne 

 noget av den samme glæde i dette som Alexander Kielland selv, 

 samtidig som der i fuglelivets bevarelse også reises ham et verdig 

 minnesmerke! 



Stavanger museum 7 mai 1920. 



Efter at ovenstående artikkel i „Stavangerens" spalter for 8 mai 

 ivår slog til lyd for dannelsen av en Norsk ornithologisk forening, 

 er denne allerede nu innen årets utgang sågodtsom et fait accompli, 

 idet over et halvhundrede interesserte har fulgt henvendelsen 

 og tegnet sig som medlemmer av den vordende forening, som 



