97 



Vel å merke når lyden betraktes for sig selv som et isolert fenomen! 



Men det samme g-jelder jo også — om kanskje ikke i like så høi grad — 

 om gjøkens merkelige galen, dette enstonende, umelodiske rop, som — tiltross 

 for dets meningsløse repitisjon — så langt fra å føles kjedsommelig, tvert- 

 imot har virket inspirerende på de beste penne blandt skildrere av 

 nordisk natur. 



Når duggen faidt så tett over engene, at mine nett var blitt gjennem- 

 bløte og ubrukelige, og sommerfuglene ikke lenger kunde bevege sig i 

 det fuktige luftlag som lå over plantene, har jeg ofte sittet og lyttet til 

 åkerriksens underlige lokkeskrik mens den vaded omkring i det tette gress 

 rundt om mig og innåndet den skarpe krydrede duft fra hundekjeksens 

 hvite blomsterskjermer, mens skog og fjell svøptes i nattens skjønne blålige 

 dis, og alle konturer viskedes ut og fløt hen i vake eventyrlige dunstbilleder. 



Og var enn den lille fugl mig så nær, at dens røst formelig skar luften 

 som en usynlig kniv, og rystelsen næsten syntes å henge i duggperlene 

 og dunstdekket selv efter at den var forstummet, så syntes jeg allikevel 

 alltid at den naturnødvendig horte med i dette vidunderlig skjønne natt- 

 billede, og at den riktige stemning ikke mere vilde innfinne sig, når den 

 ikke lenger var der. 



Åkerriksen tilhører en liten vaderfamilie som i systematisk henseende 

 står mellem hønsefugler og traner. 



Dens kroppsform minner mere om visse hønseslekter enn om de typiske 

 vadefugler vi kjenner fra vore strandkyster. 



Nebbet er kort og sterkt, og benene er korte med forholdsvis lange 

 fremtær og en vel utviklet baktå. 



Farvene er ikke meget fremtredende. Oversiden er overveiende mørk 

 brun med brede gulbrune fjærkanter. 



Brystet, halsen og en strek gjennem øiet er smukt askefarvet, undersiden 

 foran samt strupen hvitgul, og kroppsidene rødbrune med gråhvite tverbånd. 



Fjærdrakten er altså overveiende brun og grå og danner således en 

 fortrinlig tilpasning til underlaget og de omgivelser hvori denne fugl 

 almindelig færdes og beveger sig. 



Forøvrig fører den, som vi alle vet, en så skjult levevis mellem gress 

 og korn, at den også uten denne farveforklædning vilde være vanskelig 

 nok at få øie på, og det er bare i de par første dager efter ankomsten, 

 førend gresset er blitt høit nok til å skjule den, at det vil være mulig 

 å følge dens bevegelser på engene eller over de groende åkerfelter. 



Til det sydlige Norge ankommer åkerriksen gjerne i den første eller 

 annen uke av mai, ved Bergen oftest ikke før i den tredje uke av denne måned. 



I årene 1909 til 1921 ankom den til Bergens nærmeste omegn mellem 

 *l5 Og ^'5, som følgende optegnelser viser: 



