110 



strupe-plet. Det fremgår for øvrigf nv teksten samme side, at utgiveren 

 ikke har spor greie på dette forhold, idet han anfører: „Blaakielken er 

 merkelig nok i Norge fuldkommen alpinsk i sin optræden, tiltrods for at 

 den i Mellem-Europa hækker almindelig paa lavlandet". På omstående side 

 76 anfører han imidlertid just denne mellem-europeiske art som spesifikk 

 for Mellem-Europa. På side 149 (samme bd.) opgives som artsmerke for 

 Grønsangeren, at „tøilerne og en strek gjennem øiet er sortagtige", til tross 

 for der ikke findes en sort fjær på hele fuglen, i bd III s. 164 opgives tarsens 

 lengdeforhold som den eneste sikre artsforskjel mellem tyvjo og fjelljo, 

 idet tarsen hos tyvjoen sjelden er under 42 mm., hos fjelljoen sjelden over 

 38 mm., samtidig anføres 39 mm. som minimumsmål for fjelljoens tarse 

 i artsbeskrivelsen (s. 172). 



Absolutt feil er også kapitlet om edderfugl-hannenes farveskifte, idet 

 unghannene allerede i lopet av nov. — des. den første vinter påbegynner 

 anlegget av sin hvitspraglete drakt, ikke (således som opgitt) forst i den 

 annen vinter. Feilen er oprindelig Colletts egen, men burde selvsagt været 

 rettet av utgiveren. Det fremgår heller ikke klart av utgiverens beretning 

 om kornkråken (Corvus frugilegus), hvorvidt dens skallede forhode skyldes 

 felning eller bortslitning av nebrotsfjærene. Side 312 fremholdes uttrykkelig, 

 at nevnte fjær felles, mens forklaringen s. 315 går ut på, at den mister 

 disse fjær, „idet disse slites sterkt". 



Helt vildledende virker det også, når der i beskrivelsen av en og samme 

 legemsdel på en fugl benyttes forskjellige benevnelser om hinannen, som 

 f. eks. styrfjær og halefjær, yderfan og utkanter o. s. v. for ikke å tale om 

 uttrykk som en „hanlig" og en „hunlig unge", eller mere „hvidlige" 

 svingfjær, altsammen tegn som viser hen til en dårlig „oversettelse". 



Hvor utgiveren en enkelt gang opgir kilde eller henviser til „benyttet" 

 litteratur er han heller ikke alltid heldig. I bd. III s. 354 opgives således 

 en albino av teist å være innkommet til Stavanger Museum; omhandlede 

 ekspl. er imidlertid ingen teist, men en lomvi. I bd. II s. 166 sies i rype- 

 orrens diagnose, at hannen er av røieris størrelse (her mener han vel orrhønens) 

 og henviser sammesteds i en fotnote til „en utførlig illustreret beskrivelse 

 av rypeorrens utseende i Colletts: „Remarks of Ornith. of Northern Norway 

 1886". For det første er nu Colletts „Remarks etc." trykt i Videnskaps- 

 selskapets forhandlinger for 1872", og for det annet inneholder dette arbeide 

 ikke nogen illustreret beskrivelse av rypeorren, og for det tredje er den be- 

 skrivelse, Olsen mener, trykt i det engelske „Proc. Zool. Soc. London 1886". 



I bd. Ill s. 341 anføres om dvergdykkerens forhistoriske utbredelse: 

 „Blandt forskjellige stenaldersaker i Vistehulen paa Jæren har man fundet 

 ben av en lappedykker, som synes at være denne art. Dette tør muligens 

 tyde paa, at der i tidligere tider har raadet et mildere klima i denne egn". 



Nu er det uheldigvis ikke dvergdykkerens (podiceps ruficollis), men 

 Donau-dykkerens (P. nigricollis) forhistoriske levninger, som er funnet i 



