119 



som gjeiten blandt de firføttete; men det blev for fullt av den nu, bå 

 det var en ren tilfredsstillelse en dag- at se dens slegtninger „gråmeisene" 

 på brettet. Jeg mener hermed både granmeisen {Parus borealis) og kjerr- 

 meisen (Parus palustris), begge grå med sort kalott og så like, at det ved 

 de flyktige besøk på brettet ikke lyktes mig med sikkerhet å avgjøre 

 hvilken var hvilken. 



Disse smaa, livlige gråmeiser var meget tiltalende, kom til stadighet 

 igjen, og var i høi grad tillitslulle. Kom som et lyn, nappet et havre- 

 grynsblad, og — vips — borte i nærmeste tre. Så en dag sat to herlige 

 blåmeiser på brettet. Og siden — i vinterens løp — har jeg også hatt 

 flere besøk av disse vakre, himmelblå fugler, hvis farveprakt er en ren 

 fryd for øiet. De kunde betraktes på nært hold, men visitten var alltid 

 kortvarig. En enkelt gang optråtte også en topmeise samt en kulmeise (tertit) 

 (Parus aterl . Av disse virket særlig topmeisen fin og fornem, og dens 

 grå, mørkprikkede topp blev båret som en fyrsteprydelse. Jeg ventet 

 derimot forgjeves på den langhalede „stjertmeise", som visstnok er sjelden 

 på disse kanter, hvor jeg blott har sett den én gang, en septemberdag 

 for flere år siden, men da også en hel flokk i nogen eldgamle linder. 



Allerede tidlig på høsten sat en morgen på brettet en fugl, som bragte 

 mig til å stusse litt. Spet? Meise? Trekryper? Der måtte en undersø- 

 kelse til for å bringe på det rene, at dette for mig nye bekjentskap var 

 en spettmeise eller nøttvekke (Sitta europaea) . Alt første dag iakttok jeg 

 to, visstnok et par, som hadde hatt sit sommerbo i en nærliggende ås. 

 Og i hele vinter var nu dette par daglige gjester på brettet, og så lite 

 sky at de ikke tok notis av mit ansikt kloss inn på ruten. Jeg vil ikke 

 nettop kalle spettmeisen en elskverdig fugl; den føk ned på brettet med 

 et „av veien der!", som brakte både slekt og ubeslektet til å flykte i hast; 

 men — interessant var den. Vakker for det første. Den gråblå ryggfarve, 

 det rustrøde under vingene, men særlig den karakteristiske sorte strek 

 fra nebbroten forbi øiet virket tiltalende. Den stutte og avrundede haJe, 

 det forholdsvis lange og sterke nebb, som den gjerne satte tilveirs, ga den 



— jeg kunde gjerne si et viktig, nesvist utseende. Og beskedenhet hørte 

 da heller ikke med til dens dyder. Dens grådighet var stor. Og i mot- 

 setning til alle meiserne nøiet den sig ikke med å spise sig mett på eller 

 nær brettet, men benyttet åsen som fonådskammer. En morgen la jeg to 

 store håndfull opskårne ostebiter på brettet; i løpet av ti minutter hadde den 

 ene spettmeise fraktet alt — flere biter hver gang — over til åsen til tre 

 forskjellige gjemmesteder. Parret forsvant i slutten av februar og blev 



— tross alt — savnet. 



Så en kold novemberdag sat en rødkjelke på brettet; og det blev 

 ingen flyktig visitt; i hele tre måneder gledet den oss daglig. 



Hvem må ellers ikke holde av denne lille spede fugl med de fromme, 

 næsten melankolske øine? En eiendommelig representant for barnlig 



