122 



Midtvinters, når dagene er korte på disse breddegrader, kan man se 

 svanene ifærd med å søke føde heie dagen. De følger sjøen efter hvert 

 som den stiger efter lavvandet, og som stokkenderne stikker de sin lange 

 hals ned gjennem sjøen og roter med sit følsomme nebb nede i mudderet. 

 Ofte går de også på land så lenge jorden er tinet og snebar og spiser 

 gress. 1 siket fra fjøsenes gjødseldynger holder jorden sig lenge fri for 

 tele, og her holder gresset sig lenge grønt. Her finner de altså stråfor 

 ved siden av det kraftfor havet gir dem. Mot natten samler individene 

 sig sammen efter matstrevets mere sprete fektning og mottar Nord-Nor- 

 ges dystre og lange vinternatt i samlet flokk. 1 månelyse vinterkvelder 

 eller også når nordlysets strålebue omspenner den nord-norske vinter- 

 himmel kan man helt op til gårdene høre disse fugles eiendommelige 

 enstonende sang derute ifra havet; det er som om fjerne toner fra et instru- 

 ment bæres inn fra havet, stigende og fallende med luftdraget; men mot 

 uvær når skjærene utenfor ligger i bråt og brand, og Nordishavet jager 

 sine uværskyer inn over svanenes opholdsted og over de små gårder der- 

 ute imot havet, og skaffer innbyggerne mangen søvnløs natt, da får sva- 

 nenes sang en annen lyd, og det høres som nødrop der ute på havet. 

 Og de som bor der ute og kjenner svanenes sprog de innretter sig der- 

 efter; de bringer inn under tak hvad som bringes kan, og trekker sine båter 

 langt op på land; for de vet hvad de har i vente, når svanene har sagt ifra. 



Almindeligvis holder de ca. 80 — 90 sangsvaner som overvintrer her, 

 sig i to flokker under beitningen; det er likesom det er to familier 

 som holdi.'r til der ute, men mot natten og mot uvær samler de sig. Ved 

 juletider for et par år siden var det en klåfingret gut som skjot en 

 svane her; da de andre svaner flyttet om våren lå der en igjen, og dun 

 fandtes senere ut på sommeren død i fjæren. I folketroen er dette blitt 

 til, at det var den skutte svanes make som sørget sig til døde. Ja — 

 hvem vet? det er iallefall godt at folketroen har kastet dette skjær over 

 den døde svane, så de nu får være i fred, og mig bekjent har heller 

 ingen senere gjort sig skyldig i svanedrap på disse kanter. 



Slik lever da disse fugler ute i skjærgården sit liv hele den lange og 

 barske vinter, inntil vårsolen begynner å live op i vinterens mørke, og 

 bekkene oppe i Nord-Norges store øde begynner å risle og elvene å 

 vokse og danne åpne råker. Da våkner også vandrelysten hos svanene, 

 det blir mer og mer uro i flokkene efter hvert som solens varme tiltar, 

 og de letter ofte op fra sjøen og flyver rundt nogen turer for likesom å 

 prøve kreftene. Og når den første varme sønnenvind i april stryker inn 

 over Vesterålens strande og grågåsflokkenes pionerer har trukket over 

 svanenes hoder, da letter også de og følger efter med kraftige vingeslag; 

 i store svingninger skruer de sig op i lufthavet, og under full sang 

 stevner de mot norden til elskov og lek, til far og morsplikter inne i de 

 ødeste egner i Finnmarkens tynt befolkede land. 



