147 



Den var skutt i Rogaland 4. mars 1922. Testiklene var ovale, 6 mm. 

 lange, ca. 2 mm. i tversnitt, den venstre av mørkeblå farve, den høire 

 lyst grågul. Vasa deferentia (sedlederne) var hårfine, men kunde med 

 endel vanskelighet forfølges i hele sitt forløp. 



Hvad der gjør det overordentlig vanskelig, for ikke å si umulig, å 

 trekke sikre slutninger m. h. t. om generasjonsorganene er mer eller min- 

 dre normale, er vort ukjennskap til hvordan disse organer forholder sig 

 til forskjellige årstider, så vel hos almindelig orrfugl som hos den „normale" 

 Bjerkreim-orre. For å få en pekepinn undersøkte jeg to almindelige orr- 

 haner, kjøpt i frossen tilstand i en viltforretning i Kristiania, og altså skutt 

 engang i vinterens løp. Hos begge var generasjonsorganene å se til tem- 

 melig nøiagtig som hos den interseksuelle Bjerkreim-orre; testiklene var 

 en ubetydelighet større (7 — 8 mm. lange, 2 — 3 mm. i tversnitt), mens 

 sedlederne hos den ene var noget tydeligeie. Og hvor lite man kan 

 slutte av den ene sterkt blåpigmenterte testikkel hos den undersøkte 

 Bjerkreim-orre fremgikk med tydelighet av, at den ene av de innkjøpte, 

 normale orrhaner også hadde en mørkeblått pigmentert testikkel. 



Den undersøkte Bjerkreim-orre var blitt fiksert på den måte at hele 

 skrotten, minus tarmkanalen, blev lagt på 5 "/o formalin, da fuglen ankom 

 til museet; at testiklene da var mindre egnet for en mikroskopisk under- 

 søkelse er forstålig. Men det ligger i sakens natur at man ikke kan være 

 kresen overfor materialet; vil man ha utsikt til i en overskuelig fremtid 

 å trenge et stykke på vei henimot en forståelse av Bjerkreim-orrens og 

 vore andre eiendommelige fugleformers genetikk, da må en ta imot mate- 

 rialet slik som det nu engang er, når man en sjelden gang kommer over 

 det, og analysere det så godt det lar sig gjøre. At tydningen under 

 disse forhold kan være vanskelig og ufullstendig er selvsagt. 



Begge testes blev undersøkt ved seriesnitt efter parafininnleiring^). 

 Den høire blev dels farvet med Delafields hæmatoxylin og eosin, dels 

 med Heidenhains jern -hæmatoxylin men viste sig så dårlig vedlike- 

 holdt at den egnet sig lite til en mikroskopisk undersøkelse. Den 

 venstre testis, som utelukkende blev farvet efter den annen metode, var 

 noget bedre fiksert, men viser dessverre også destruksjonsfenomener (se 

 s. 144, fig. 1 og 2). Man ser tydelig tubuli seminiferi (sedkanalene, i hvis 

 vegger spermiene utvikler sig), men vevet mellem disse kanaler er fullsten- 

 dig opløst; stadier av spermieutvikling kan heller ikke ses. Pigmentkornene, 

 som ga testikkelen den blå farve, ligger tett såvel i veggen av sedkana- 

 lene som i selve testikkelens vegg. 



1 denne venstre testikkel finner man at sedkanalene inneholder nogen 

 tilnærmet kuleformede, svakt farvede dannelser, som, truffet centralt, under- 



Jfig" benytter anledningen til å takke professor fCr. Bonnevie, bestyrer av universitetets zoologiske institutt, 

 som har stillet laboratoriets hjelpemidler til min disposisjon, videre professor K. E. Schreiner, bestyrer av universite- 

 tets anatomiske institutt, som har latt mig bruke institutets anatomiske apparat til mikrofotograferingen, og endelig 

 prosektor dr. Berner, som har været så elskverdig å fotografere snittene. 



