153 



dets indre Dele. Af disse er 4 Expl. erholdte i de seneste Aar (Mandal i Okt. 1882, 

 ovenfor Risør 12. Mai 1884, Flekkefjord 2. Nov. 1889 og Aamli i Dec. 1890). Hunner 

 tilhørende denne Form, er sjeldnere. 2 Expl. ere i de sidste Aar iagttagne, hvoraf et 

 (Røros i Dec. 1883) opbevares paa Universitets-Museet. Hos denne Form er ligeledes 

 Brystet hvidagtigt (hvad der ogsaa ifølge den normale Huns Dragt var at vente). ') 



■) I dr. Meyers verk : „Unser Auer-, Rackel- und Birlcwild" (Wien 1887) ei beskrevet oj på (pl. V.) avbildet 

 2 av de ovennevnte eksemplarer, der i dette oiemed har været utlånte, nemlig en ban fra Telemarken høsten 1870 

 (ved en trykkfeil angitt som stammende fra Roros Dec. 1883), samt den ovennevnte hun (Roros Dec. 1883)". 



Ovenstående er alt hvad der liketil ifjor forelå i vor litteratur om 

 Bjerkreim-orren, og omsetter man det av Collett her anvendte uttrykk: 

 „næsten 20 Hanner og 2 Hunner" med nøiaktig 19 hanner og 2 hunner, 

 skulde antallet av kjente eksemplarer ved den tid beløpe sig til minst 21 

 individer, hvorav p. t. 10 stykker fremdeles opbevares i norske museer 

 (konfer. antall-fortegnelsens nr. 1 — 19 og nr. 40 — 41 side 158 — 159). 



Imidlertid besad Stavanger museum også 4 eksemplarer av denne 

 praktfulle orre, samtlige erhvervet i årene 1910 — 19 fra lokaliteten Bjerk- 

 reim innenfor Eigersund, således just fra det av Collett for typen påviste 

 område. 



I den anledning gav undertegnede i museets årbok ifjor (1918 — 19) en 

 detaljert beskrivelse av denne relativt hyppig påtrufne, men sterkt lokali- 

 serte orre-type, som også under navnet Bjerkreim-orre blev avbildet sam- 

 mesteds, idet jeg beskrev denne som en „harmonisk farvet partiell albino 

 som på grunn av nevnte egenskaper næsten burde betraktes som en lo- 

 kalrase". Av de ca. kvarthundrede fund jeg som nevnt dengang kjente 

 til stammet nemlig de 24 så å si fra samme begrensede område på Sør- 

 landet — mellem Drangedal innenfor Kragerø og ned til Bjerkreim innen- 

 for Eigersund — mens blott et enkelt eksemplar, en $, var fra Røros-trakten 

 i Østerdalen. 



Denne min beskrivelse av Bjerkreim-orren synes imidlertid å ha vekket 

 interesse for „typen" ; ihvertfall foranlediget den blandt annet også et 

 innlegg i „Svenska jågerforbundets Tidsskrift" (1920, side 325) av profes- 

 soren dr. Einar Lønnberg, og hvorav jeg tillater mig å hitsette følgende: 



„Ofvanstående beskrifning jamte de tillhorande vaekra bildema erbjuda mycket af inter- 

 esse, och hr. Schaanning har utvifvelagtigt ratt, då han lagger vikt på att dessa partielal 

 albinismer af orre aro, hvad han kallar harmoniska, d. v. s. regelbundna eller symetriska. 

 Dette innebår något mera an den til synes alldeles oregelbundna fordelningen af det hvita 

 hos flertalet andra partiella albinoformer. Ibland se- man o. s. v." 



Lengere nede fortsetter hr. Lonnberg: 



„ . . . . men for att återgå til „Bjerkreim-orren" och den variations-type den foretrader, 

 så går nog forfat. lite for langt, då han sager, att man „nåsten år beråttigad att betrakta 

 den som lokalras". Det kan man nog ej gora bl. a. af två skål. For det forstå år den 

 ej enhetlig nog. Visserligen går nog variationen hos alla i ungefår samma riktning, men 

 om man jåmfor tuppen långst till hoger med den mellersta, så finner man en ganska be- 

 tydende skillnad i det hvites utbredning och mera an hvad man i regel kan tillåta hos 



