161 



III. 



Berettigelsen av å fiksere Bjerkreim-orren som underart er selvsagt et 

 skjønssporsmål ; dette er — med andre ord — helt avhengig av hvorle- 

 des man definerer begrepene art, underart og varietet samt den verdi 

 man legger i grenseskillet mellem disse realiteter. Da disse spørsmål 

 imidlertid for tiden er under diskusjon, for ikke å si revisjon i British 

 Ornithologists Unions organ „The Ibis" vil jeg henvise eventuelt interes- 

 serte til nevnte tidsskrifts siste årgang (1921) og her blott forsøke å 

 gi en fremstilling av de forhold, som kan „tenkes" å ha frembragt en 

 type som Bjerkreim-orren. 



Forst og fremst bør man dog erindre, at en varietet ikke altid er bare 

 en varietet. Alle arter avsetter — som bekjent — uavladelig varianter, 

 mere eller mindre avvikende fra hovedarten, og hvor ..forholdene" er sær- 

 lig gunstige for en eller annen av disse, utvelges varieteten (ved det 

 naturlige utvalg), rotfester sig individuelt som varietet og blir konstant 

 som ..lokal-rase", idet den med tiden fikserer sig som under-art (respec- 

 tiv. art.), mens alle de øvrige — ikke levedygtige varianter kan man vel 

 kalle dem — likeså hurtig går sin undergang imøte og forsvinner med 

 individet. 1 motsetning til denne gradvise utformning (evolusjon) av ar- 

 ten fra underarter og varieteter opstår den ..moderne" mutasjon som er 

 særpreget varietet, der helt pludselig foreligger som en realitet uten på- 

 viselige overganger eller årsaker, og som er søkt forklaret ved langsiktige 

 hypoteser om latent arv etc. etc. — Til hvilken av ovennevnte variasjons- 

 grupper (evolusjon — mutasjon) man nu enn henfører Bjerkreim-orren, så 

 er dette spørsmål forsåvidt likegyldig, som „typen" på en måte nu kan 

 sies allerede å ha passert variasjons-stadiet, idet den umulig kan optre 

 i et så stort antall eksemplarer innenfor et så begrenset område uten ved 

 innavl; dette vil med andre ord si, at typens særpreg er nedarvet, og da 

 er Bjerkreim-orren — likegyldig om den oprindelig er fremstått ved evolu- 

 sjon eller mustasjon — selvsagt „a good species", i dette tilfelle en full- 

 god under-art. 



I en artikkel [i Norsk Jæger- og Fiskerforenings tidsskr. 1921 s. 180] 

 om atypiske fugler, hvor blandt annet også en Bjerkreim-orre er avbildet, 

 fremkommer således prosektor dr. med. O. Berner (Kristiania) med endel 

 bemerkninger om denne type og konkluderer med følgende: 



„Da antallet av dyr tilhørende denne gruppe er relativt meget stort, ca. 25 stkr. '), 

 og da dyrenes utseende er forholdvis ensartet og typisk, må man ha lov til å gå ut fra 

 at der i alle tilfelle foreligger samme grunn til det atypiske utseende. Når man derfor 

 skal søke en forklaring til Bjerkreim-orrens utseende synes det mig naturlig enten å anta 

 en mutasjon og en innavl på denne innen traktens orrfugl-stamme eller å søke årsaken i 

 lignende forandringer i kjønnsorganene som dem Collett har funnet hos de „sortbrogede" 

 rypene." 



1) Dette antall er imidlertid nu steget til 48. 



