170 



det nu med al ønskelig tydelighet fremgår av brosjyrens innhold, at denne 

 nærmest foreligger som en slags reklame for det skuffede forlag, så blott- 

 stiller dog også Olsen helt sig selv her, idet han uten hensyn til de fore- 

 liggende fakta blott kritikkløst forsøker „å bluffe" det store publikum, og 

 for å opnå dette skyr han ingen midler, men stiller alt på hode, fragår 

 endog hvad han selv har påberopt sig i sine tidligere innlegg, og under- 

 bygger sine nye påstande med bevist usannhet. 



Og som «garantister" for disse uhyrligheter anbringes straks i innled- 

 ningen en rekke av universitetets mere kjente navne fra den foregående 

 polemikk; flertallet av disse tør dog forutsettes ikke å kjenne til brosjy- 

 rens virkelige innhold, men ihvertfall stilles nu disse personligheter i et 

 eiendommelig lys, da de fleste av dem tidligere just har påberopt sig sin 

 usakkyndighet i ornithologien, mens de nu uttrykkelig nevnes som „Lan- 

 dets første sakkyndige" i dette innlegg for Norsk Ornithologi, som er i 

 den grad drepende for sin forfatter, universitetsstipendiaten dr. Ørjan Olsens 

 „sakkyndighet" på dette område, at selv det store publikum av dette vil 

 forstå, at nu er virkelig „Norsk videnskap i fare". 



Olsens „taktikk" under hele denne affære har været den å holde sig 

 utenfor saken, plumre op mest mulig støv og blande mest mulig utenfor- 

 stående inn, i det hele gjøre forholdet mest mulig broket, alt selvsagt i 

 det beskedne håp å få opmerksomheten bort fra hans «synderegister". 

 Og i dette sitt avsluttende innlegg, som han kaller det, benytter han i 

 hovedsaken samme „taktikk". 



Istedenfor nu nemlig å holde sig til det stridens „markstukne" eple, 

 jeg i henhold til „Tidens Tegn" har skutt av Colletts hode, går Olsen 

 atter helt utenom saken. Mens hans to lange innlegg i dagspressen 

 tidligere mest beskjeftiget sig med min person, går han nu over til 

 mit arbeide. Han har øiensynlig — likesom bamsen i den gamle trall — 

 fornemmelsen av, at det nu allikevel bærer utfor med ham, og „da skal 

 du med", resonnerer han. Og så limer han isammen litt avissnakk herfra 

 og litt derfra, «supplerer" dette med løsrevne uttalelser fra navngivne 

 personer, utdyper disse med genial ondskapsfuUhet og lager så endelig 

 av dette grunnstoff sitt store sensasjonsnummer, nemlig: „at mitt arbeide 

 Norges Fuglefauna for 22 år siden blev refusert ved en priskonkurranse 

 ved Bergens Museum som plagiat av Collett, hvorfor jeg hevner mig på 

 avdøde Collett først ved offisielt å korrigere hans gamle teil i mine arbei- 

 der, dernæst i et brev beskylde ham for plagiat og tyveri, og endelig, da 

 Colletts hovedverk Norges Fugler foreligger, stempler jeg også dette som 

 plagiat og interesseløst, idet det ikke inneholder noget nytt, men derimot 

 en mengde feil, som alle dog ved eftersyn viser sig ikke å være feil. 

 Videre reduserer jeg utgiverne til intet, er ubehagelig i den påfølgende 

 polemikk og beskylder samtlige universitetets videnskapsmenn for plagiat, 

 efter først å ha stillet dem i gåseøine. Endelig erklærer jeg alle mine 



