175 

 S. 111 og 277 om havhesten: 



..Colletts formodning (1868) om at arten ogsaa fins rugende hist og her i Norge 

 indenfor Polarcirkelen, er aldrig bekræftet (men av senere forfattere tat for et faktum, 

 senest av Friderick. som i „Naturgeschichte d. Deutschen Vogel, Stuttgart 1905", pag. 794 

 beretter om, at den ruger ,.in obern Norwegen")". 



S. 113 om toppdykker: 



..Sikre beviser for opgiften hos Collett (1868) og Helland (1913) om artens rugefor- 

 hold hos os foreligger dog endnu ikke." 



S. 115 Og 283 om dvergdykker: 



„Opgiften hos Collett (1864, 1868 og 1871) om fund av rede med egg ved Mjøsen 

 og Bergen, er feil. Sikre beviser foreligger ikke for, at arten nogensinde har ruget hos os. 



Opgiften hos Helland (1913) om redefund skriver sig vistnok fra de ældre feilagtige 

 kilder." 



S. 115 om havimber: 



„Opgiften hos Liljeborg (1849) og Collett (1868) om artens rugeforhold i Norge, er feil." 



S. 118 og 290 om Spitsberg-alken: 



„Opgiften hos Collett (1868) om dens rugeforhold i de nordlige dele av landet er 

 feil (og skyldes utvilsom iagttagelser om „oversomrende ungfugler")." 



Dette var altså ..synderegistret" med „de chikanøst formede rettelser, 

 som diktert av hevnfølelse tydeligvis er tilføiet teksten efter Colletts død". Jeg 

 vil rå Olsen til å lese det i sammenheng, korrigere det og supplere det 

 med alle de feil, han påpeker i mine arbeider; jeg skal såmen ikke derfor 

 tro han gjør det av „hevnfølelse". 



II. 



Det næste nummer i Olsens lange anklage (se brosjyren s. 12) tange- 

 rer endelig «hovedsaken", nemlig Olsens befatning med Colletts hoved- 

 verk „Norges Fugle" og min kritikk herav. Før jeg imidlertid går inn 

 på dette kapitel igjen anser jeg det nødvendig først å gi nogen oriente- 

 rende oplysninger med hensyn til Olsens „kritikk" av min bok „Norges 

 Fuglefauna", som han i et kjør kommer tilbake til, idet han benytter den 

 som enslags „verdimåler" for sitt eget arbeide. Dette er selvsagt smig- 

 rende, men samtidig helt misvisende, da dette mit gamle arbeide absolutt 

 ikke pretenderer å være hverken feilfritt eller up to date, anlagt som det 

 er mere som en ekskursjonsfauna, og selv om det nu har været meget 

 nyttig for Olsen som kildeskrift, så burde han forstå, at en ekskursjons- 

 fauna på 300 sider ikke kan benyttes som „målestokk" for et oprindelig 

 stort anlagt samlerverk som Colletts „Norges Fugle" med sine vel 1600 

 sider tekst. 



„Schaanning sier selv det i sin fauna", forsvarer han sig med, sam- 

 tidig som han oplyser, at denne fauna „vrimler" av feil, for endelig å 

 konkludere med, at det er „ meget vanskelig å skrive Colletts hovedverk 

 uten å gjenta, hvad der også står hos Schaanning". Det er logikk som 

 sier seks. 



