176 



Kritikk er alltid sundt, og en god sak vil i realiteten alltid styrkes selv 

 ved en hårdhendt kritikk, når denne blott er saklig; men er den ikke 

 det, undergraver den saken istedetfor å føre den videre frem. 



Når Ørjan Olsen således av mangel på argumenter gir sig til „å lage" 

 sådanne, og han overfor publikum forsøker å bevise, at virkelige feil 

 ikke er feil, selv om han vet det er feil, med andre ord gjør sannhet til 

 løgn, da dømmer han sig selv som videnskapsmand, og saken er ferdig 

 med ham. 



Når jeg i mitt forord til „Norges Fuglefauna" (pag. VI) således uttryk- 

 kelig gjør opmerksom på, at jeg som kilder til mitt arbeide har benyttet 

 bl. andre også alle Colletts ornithologiske arbeider, og Øijan Olsen så i 

 sin brosjyre serverer en rekke „plagiat-stikkprøver", som han opgir er 

 hentet nettop fra disse arbeider og uten kildeangivelse, så vet jeg intet 

 annet uttrykk for denne omgåelse enn løgn. 



Når han videre (i brosjyren s. 10) som eksempel på virvar i mit arbeide 

 anfører følgende tekstprøve (om kongeørn s. 134): „Paa redeplassen an- 

 griper parret i forening enhver forstyrrer, saa det altid er forbundet med 

 fare at nærme sig redet," og så hertil tillegger mig i en anmerkning 

 nedenunder (som tegn på selvmotsigelse) å si: „Den er yderst sky og 

 angriper aldrig ved redet" (punktum), hvorefter han tilføier: „Hvad skal 

 saa læseren tro?" 



Ja, hvad vil leseren egentlig tro, gjentar jeg, om han (eller hun) nu 

 slår efter på pagina 134 i mitt arbeide „Norges Fuglefauna", og så i 

 teksten finner nevnte citat: „Paa redepladsen angriper 2) parret" o. s. v., 

 som igjen er supplert med en av mine originalnoter, hvori jeg forteller 

 som mine personlige erfaringer om ørnens rugeforhold i Øst-Finnmarken, 

 at „Den er yderst sky, og angriper aldrig ved redet, om dette indeholder 

 egg". Siste halvdel av setningen, og just „pointet", nemlig „om dette 

 (redet) indeholder egg", (indeholder redet unger skal ørnen derimot være 

 nærgaaende), den klipper Olsen samvittighetsfullt bort, for så å kunne 

 servere „den derved fremkomne selvmotsigelse" som et eksempel på vir- 

 varet i min fuglefauna. Og så trygg føler han sig for, at ingen av hans 

 lesere vil øve kontroll her, at han høimodig tillegger at han „skal nøie 

 sig med" dette ene eksempel. 



Av Olsens øvrige „bluff-prøver" skal jeg her blott vise verdien av 

 hans argumentasjon i anledning mine bemerkninger om Bidens tripartitus 

 som næringsmiddel for pipanden, noget Olsen vel overlegent avfeier med 

 følgende tirade (i brosjyren s. 9): «Uheldigvis er Bidens tripartia en syd- 

 lig lavlandsplante, som overhodet ikke forekommer i de egne av landet, 

 hvor pipanden hovedsagelig har tilhold". Dette svar er et typisk „Godag- 

 mandøkseskaft". Ifølge Blyth er nemlig Jæren og traktene omkring Trond- 

 hjemsfjorden også kjente voksesteder for denne plante, således just de 

 distrikter i Sør-Norge, hvor også pipanden, bedre kjent som Jærens lyng- 



