177 



and — kanske er den hyppigste and-art (efter stokkanden). Videre fore- 

 går just endenes høsttrekk nordfra nogenlunde samtidig med denne plan- 

 tes frøsetning, hvorved også den nordlige pipand-stamme så å si kommer 

 til et dekket bord i disse samme trakter under sitt sydtrekk. 



De øvrige eksempler (s. 9 og 10 i brosjyren) kunde Olsen også sparet 

 sig. At sjøorren likesom de øvrige brednebbede duk-ender med begjærlighet 

 søker efter såvel bløtdyr som krepsdyr vet nemlig enhver jeger, likesom enhver 

 skolegut også vet, at de fleste frøetende finker inklusive konglebiten meget 

 naturlig er henvist til insektkost om sommeren, eftersom frøsetningen til- 

 hører efteråret. Derimot greier jeg ikke „pointet" i eksemplene korsnebb, 

 spurv og gjøk, og da jeg ved eftersyn finner mine opgifter her helt kor- 

 rekte, turde forutsetningen for Olsens eventuelle „point" mangle også i 

 disse tilfeller. 



Med hensyn til de av Olsen uttagne „plagiat-stikkprøver" (se brosjy- 

 ren s. 1.) skal jeg bare nevne to forhold, som hver for sig slår hele for- 

 utsetningen for dette hans sinnrik utspekulerte arrangement overende. For 

 det første står nemlig samtlige de 4 verker av Collett, som Olsen fortel- 

 ler disse såkalte „plagiater" eventuelt skulde skrive sig fra, alle anført 

 som benyttede kildeskrifter i forordet til min fuglefauna, og for det annet 

 foreligger her ingen ..stikkprøver", idet Olsen jo helt enkelt av 2 forskjellige 

 beskrivelser om det samme forhold, bare konsekvent har utelatt alt, hvori 

 disse beskrivelser skiller sig fra hinannen, mens han opsummerer de 

 punkter, hvori de nærmer sig hinannen. I min originalbeskrivelse av 

 dobbelt-bekkasinens spill for eks. forekommer således adskillig helt nytt 

 av interesse, og som Collett heller ikke nevner han har iakttatt på sin 

 lek, og omvendt. Men selvsagt har vi begge i hovedsaken sett nogen- 

 lunde det samme. Og når nu Olsen på den ene side med flid utelater 

 alt det, hvori min beskrivelse varierer fra Colletts, mens han samtidig også 

 på den annen side utelater alt, hvori Colletts varierer fra min, så må 

 nødvendigvis det tiloversblevne nærme sig til hinannen. Da hadde man 

 her ellers hatt grunn til å vente, at Olsen nu istedenfor med denslags 

 «stikkprøver" var kjørt op med alle «originalene" til mine beskyttede 

 „originalnoter", som jo, efter hvad han påstår (se brosjyren s. 4) „næsten 

 allesammen også finnes i omtrent samme ordelag i de av Collett tidligere 

 utgivne avhandlinger." 



Og det var for å hjelpe Olsen hermed, at jeg (i «Stavangeren" for 

 15 dec.) spesifiserte et snes stykker av disse ,,originalnoter", og Olsens 

 svar herpå (se brosjyren s. 4) faller da også just som jeg hadde ventet, 

 at „nevnte opgifter som oftest stammer fra Wessels bok, som utkom før 

 Schaannings" . Nu er det imidlertid igjen to ting, sum er kjedelige for 

 Olsen. For det første har Wessel, som den nøiaktige forsker han er, 

 anført mig som kilde ved hvert eneste fund, han har erholdt gjennem 

 mig, så av den grunn var det ikke nødvendig for Olsen å annektere disse 



