179 



nevnes i opgaven, og som jeg derfor også den gang misforstod. Og nu 

 går Olsen, som er gammel universitetsstipendiat, boit og gjør akkurat det 

 samme som jeg gjorde som skolegut, bare med den meget vesentlige forskjell, 

 at jeg uttrykkelig nevner i forordet, at artsbeskrivelsene er utarbeidet efter 

 „Nordens Fåglar", mens Olsen ikke nevner et ord om, at han direkte har 

 oversatt disse bl. a. efter Hartert, og tross der i Colletts testamente videre 

 uttrykkelig står, at de skal utarbeides på grunnlag av norsk materiell. I 

 henhold så vel til verkets titel som til forutsetningen i Colletts testamente 

 er det derfor rett og slett bedrageri, når verkets artsbeskrivelser viser sig å 

 være plagiert, uten at dette uttrykkelig er gjort opmerksom på i verkets 

 forord. Og når jeg i min kritikk benyttet det her kanskje noget misvisende 

 uttrykk, at verket hovedsakelig var et plagiat, så var dette egentlig ment 

 som et formildende uttrykk for å undgå å bruke det sterkere ord: Bedra- 

 geri, på samme tid som det anvendte uttrykk dog også pointerer, at det 

 var verkets hovedinnhold, efter mit skjon altså de lenge ventede norske 

 artsbeskrivelser, som var forfusket ved plagiat. I de påfølgende forklarende 

 linjer definerer jeg derfor også denne opfatning, idet jeg uttrykkelig nev- 

 ner at hovedarbeidet her vilde komme til å ligge i utarbeidelsen av de syste- 

 matiske „artsbeskrivelser". Og med hensyn til bokens øvrige del gir jeg 

 jo også på sett og vis „keiseren hvad keiserens er", idet jeg uttrykkelig 

 fremholder at „De biologiske oplysninger vedrørende avsnittene forplant- 

 ning og levevis er derimot gjennemgående utførlig behandlet og er utvil- 

 somt det som gir verket en viss verdi. Her foreligger et alsidig og uttøm- 

 mende materiale, resultatet hovedsakelig av Colletts egne iakttagelser, 

 kompletteret o. s. v." 



Straks denne min kritikk forelå insinuerte som bekjent Olsens med- 

 arbeider Landmark offisielt, at kritikken var et utslag av personlig forføl- 

 gelse mot Olsen, et argument, som da også straks blev godkjent og be- 

 nyttet av Olsen i hans første innlegg i dagspressen. Imidlertid fremgikk 

 det tydelig av den da påfølgende polemikk, at det tvertom var Olsen som 

 „var helt blendet av hat" for å benytte hans eget uttrykk, og da han så 

 lite kjenner sin egen begrensning, at han ikke øiner grunnen for min kri- 

 tikk innenfor denne, søker han nu utenfor og lager noget av intet. Han 

 optrer — med respekt å melde — som „skaper", og resultatet er et mester- 

 verk i hans eget billed, likeså gjennemsiktig og hult som Olsen selv. Ti 

 som det av det foregående fremgår, eksisterer simpelthen ikke de av Olsen 

 nævnte forutsætninger engang for noget angrep på avdøde professor Col- 

 lett, som jeg tvertimot stod i den mest venskabelige korrespondanse med 

 gjennem de siste 12 år av hans liv. 



Og forøvrig fremgår det med full tydelighet av min kritikk (hvad jeg 

 også nevner i mitt svar til professor Bonnevie i «Aftenposten" for 25 nov. 

 1921) at det ikke er professor Colletts verk, min kritikk vil kaste skygge 

 over, men over noget som utgis for Colletts verk og som, om der nu ikke 



