182 



samtidig å nevne kilder er unødvendig forsåvitt ikke fundet er utgiverens 

 eget, og ved først å spesifisere enkelt-fund uten samtidig å nevne „kil- 

 derne" for disse (i hvert fall i forordet) foreligger en tilsnikelse av utgi- 

 veren, likesom et sådant løst nevnt fund (uten kildeangivelse) ikke har 

 værdi uten i forbindelse med kildeangivelsen. Denne (eventuelt observa- 

 tørens navn) er fundets værdimåler og overhodet avgjørende for, hvorvidt 

 fundet bør tas i betraktning. Skulde nemlig alle kjente fund tas med, 

 blev nok resultatet noget anderledes for mange arters vedkommende, 

 idet det jo gjelder å velge med kritikk, og ikke slu<e alt „råstekt". 



I overensstemmelse med denne overalt i den videnskapelige litteratur 

 benyttede fremgangsmåte for kildeangivelse nevner da også professor Col- 

 lett i sitt forord til „Norges Pattedyr" uttrykkelig: „Hvor der i paran- 

 thes er anført et navn og et årstall, henviser dette til en trykt avhand- 

 ling". Og gjennem nær 800 sider tekst følger også Collett denne gyldne 

 regel i „Norges Pattedyr" ; hver gang han således her for eksempel be- 

 rører det i «Stavanger Museums Årsberetning av A. W. Brøgger i 1908 

 publiserte Vistefund, og det er mange ganger, opgir han pliktskyldig sin 

 kilde og anfører for hver gang (A. W. Brøgger og Winge 1908). 



Ørjan Olsen derimot, som opgir i den grad pliktskyldig å ha fulgt 

 Colletts plan og den av Collett i „Norges Pattedyr" anviste fremgangs- 

 måte, at han endog av „pietetshensyn" sløifer den systematisk ordnede 

 oversikt i „Norges Fugle" fordi „Norges pattedyr" mangler en sådan, el- 

 ler bevist endog innfører helt feile beskrivelser (konf. andedraktene) etc., 

 blott fordi han „ikke ønsker" korrigere noget, som Collett engang har 

 nedtegnet; han undser sig dog ikke for å bryte dette „prinsip", hver gang 

 det faller ham selv beleilig, således for eksempel i verkets kildeangivel- 

 ser, med andre ord nettop hvor det spesielt gjelder å være nøiaktig og 

 omsorgsfuld, og hvorav en videnskapsmanns renomé på sett og vis av- 

 henger. 



Og hos Olsen i „Norges Fugle" leder man derfor forgjeves bl. a. efter 

 kildeopgiften „(A. W. Brøgger og Winge 1908)" til tross for at Olsen så 

 å si endog har laget et spesielt avsnitt: Forhistorisk utbredelse, omtrent 

 utelukkende av Vistefundets stoff, idet samtlige 28 fossile fuglefund her- 

 fra refereres et lignende antall ganger, men ikke i et eneste tilfelle med 

 angivelse av kilde. Fortjener noget signaturen plagiat eller litterært tyveri 

 så bør også dette avsnitt av Olsens arbeide komme i betraktning. 



Det virker jo derfor også nærmest komisk, når Olsen (se brosjyren s. 

 4) tillater sig følgende tirade: „Det vilde efter min opfatning være helt 

 forkastelig at belemre en haandbok som denne med et saadant utal av 

 navne. De yderst faa som har interesse av navnene eller gjennem disse 

 skulde ville prøve opgiftens rigtighet, vil finde dem i Colletts „Mindre 

 Meddelelser", og de andre kildeskrifter, hvor pladshensyn har spillet 

 mindre rolle". 



