189 



lige gjenHøperi". Det var nu imidlertid ikke mine navn, saken her dreier 

 sig om, men om Colletts, og skal jeg i den anledning la navnene selv tale. 



I sitt sidste samlede arbeide over Norges fauna (trykt under titlen 

 „Norges vigtigste Hvirveldyr" s. 83—113 i verket „Norge i det 19de aar- 

 hundrede", Kristiania 1900), fikserer Collett endelig det norske navn på 

 169 fuglearter. Bare av disse navn er ca. 30 stkr., eller henimot 20 pro- 

 cent, mer eller mindre vilkårlig utbyttet med andre, således tornskate 

 (med brunrygvarsler), kirsebærfugl (med kjernebiter). strandryle (med pre- 

 stekrave), vandhøne (med blishøne), havterne (med rødnebterne), silkelom 

 (med horndykker), alpelerke (med bjerglerke), granmeis (med gråmeis), 

 sumphøk (med blåhøk), kystsneppe (med islandssneppe), brunnakke (med 

 pipand), rødstrupelom (med smålom), sibirisk islom (med gulneblom), 

 finnmarksgås (med dverggås) — alle disse uten fyldestgjørende grunn; 

 videre rørsanger (med sivsanger), rødstrupesanger (med rødkjelk), småmåke 

 (med fiskemaake), rypefalk (med jaktfalk), hettemåke (med lattermåke), 

 skovland (med skjeand), skegås (med skestork), liten flagspett (med 

 dvergspett), bronseibis (med ibis), fjeldlo (med boldtit), sort rødstjert 

 (med sotstjert), rødstrupet piplerke (med lap-piplerke), langnebb (med lap- 

 spove), — disse siste dog med en viss berettigelse. 



Endelig er der foretatt ca. et snes „omdøpninger"; av disse har en del 

 blot tilfeldig optredende arter, som for eks. engelsk erle, ocean-lire, 

 japansk trost, svensk sivhøk og mellem-européisk enghøk fått følgende 

 „med ikke særlig hensyntagen til hjemstedet" nylavede navn: „Ray-erle"', 

 „graalire", „flekktrost", „brunhøk" og „graahøk". Når hertil erindres, at 

 alle trost-arter i yngre alder er flekkete, og så godt som alle høk-arter er 

 grå som eldre og brune som yngre, så karakteriserer disse navne sig selv 

 som „dødfødte". I hvert fall er de nu absolutt i stikk motsetning til, hvad 

 der oplyses i verkets forord, og det er jo også bare dette jeg fremholdt 

 i min kritikk. 



D. Om Olsens ..sammenblanding av den Skandinaviske og den 

 Mellem-Europeiske blaakjelk". 



I sitt innlegg (i „Aftenposten" 13. des. 1921) i anledning min kritikk 

 svarer Olsen kort og godt, at det er Colletts oplysning at blåkjelken i 

 Norge er Alpinsk og i MeHem-Europa hekker paa lavlandet", og „det er 

 fuldkomment riktig", tilføier han saa med uvidenhetens skråsikkerhet. 

 Som svar herpå skriver undertegnede (i „Stavangeren" for 15 des. 1921): 



„Stakkars Collett! Her ser man den første frukt av mesalliancen Collett-Olsen. Har 

 Collett imidlertid virkelig- „sagt" dette, hvilket jeg tillater mig at betvile, har han selvsagt 

 ment Blaakjelk-s/ei^en, og ikke bare den art inden denne, som forekommer hos os. Den 

 Mellem-Europæiske blaakjelk er nemlig som bekjendt en ganske anden art (respekt, under- 

 art); men det uheldige for Olsen er, at han ogsaa i artsdiagnosen for vor norske blaakjelk 

 anfører den Mellem-Europæiske blaakjelks artskarakter. I sin oversikt av blaakjelkslekten 

 og dennes mange arters geografiske utbredelse, som ordret er avskrevet efter Hartert, er 

 derimot dette forhold selvsagt derfor ogsaa riktig, men reflektionerne gir sig selv." 



