190 



Ovenstående argfumenter (i ..Stavangeren" for 15 des. 21) er tydeligvis 

 faldt i god jord, idet Olsen (i sin brosjyre s. 5) nu „redigerer" Colletts 

 (alias Olsens) opfatning i overensstemmelse med Harterts (alias underteg- 

 nedes) : at det nu allikevel er 2 representanter for Blaakjelk-s/e^fe«, det 

 her dreier sig om, og hvorav den ene som bebor Norge er alpinsk, mens 

 det er en annen art som „i Mellem-Europa hækker paa lavlandet". Ikke 

 desto mindre finner allikevel Olsen det „fuldt korrekt" å anføre som spe- 

 sifikt for den ene art, hvad der gjelder for begge (eller rettere sagt for 

 i alt 8 arter og underarter) samt hertil også en biologisk „kompot", som 

 ikke passer på nogen av artene i det hele tatt. 



Olsens feil her skyldes dels mangel på teknikk, idet hans „artsdiag- 

 nose" nemlig i dette tilfelle ikke hører hjemme på arten Blåkjelk, men på 

 slekten Blåkjelk, hvor han da forøvrig også omtrent likelydende har an- 

 bragt den som felles for slektens „8 arter eller underarter, som lever i 

 Europa, Asien o. s. v." for å benytte hans egne ord ; dels skyldes hans 

 feil også en minimal kjennskap til vor egen fauna; han kjenner således 

 ikke til, at også fund av den Mellem-européiske blåkjelk foreligger fra 

 Norge, eller har maske ikke nevnt dette, fordi han oprinnelig altså anså 

 denne for samme art som vor. Endelig turde også den blindt gjennem- 

 førte hengivelse til Harterts oversettelse spille inn, hvorved selvsagt ens 

 eventuelle selvkritikk i lengden vil sløves. 



E. 



De argumenter Olsen videre i sin brosjyre benytter som forsvar for 

 de øvrige av mig påviste feil burde egentlig være tilstrekkelig til overho- 

 det ikke å komme tilbake til disse, mens det på den annen side kan ha 

 sin interesse å få belyst nettop selve hans argumentasjonsmetode, som 

 bedre enn noget annet hittil kanskje beviser, hvilken diminutiv rolle selve 

 sakens kjerne: Sannhet eller ikke sannhet — i de foreliggende tilfeller 

 spiller for en „videnskapsmann" av Olsens kaliber. 



Om Grønnsangeren (= Bøksanger, Phyl. sibilatrix) som Olsen i sin 

 artsbeskrivelse har dekorert med „sortaktige" teiler og øiestrek, forteller 

 han nu (i brosjyren s. 5), at min kritikk herom er feil, eftersom konserva- 

 tor Wollebæk ved gjennemgåelse av Universitetets grønnsangerskinn er 

 kommet til samme resultat „som i Schaannings bok", hvor det heter: 

 „Fra nebroten henover øiet en gul strek, under denne og gjennem øiet 

 en mørk — ." 



Med andre ord — , fordi om selvsagt sort farve altid med rette kan 

 betegnes som „en mørk farve", så definerer Olsen ut herfra, at en mørk 

 farve heller ikke kan være noget annet enn just sort. Og har han kor- 

 rigert Hartert med disse forutsetninger for øie og således helt logisk 

 overført alle mørkegrå, mørkegule, mørkebrune, mørkegrønne og mørke- 

 blå farver til generalnevneren „sort", så er utvilsomt hans artsbeskrivelser 

 „originaIe". 



