220 



meren pleier å reise hver lørdag aften og tilbake igjen enten søndag aften 

 eller mandag morgen, — og på disse turene må jeg nødvendigvis forbi 

 det ovennevnte neset. 



Efter at jeg den 23. mai på en snartur til Hammarsund hadde sett de 

 første ankomne terner i år, reiste jeg den 24. om aftenen på min vanlige 

 „helgetur" til hytten, men så ingen terner hverken på inn- eller uttur. 

 Så reiste jeg samme ruten igjen 3. juni og tilbake igjen den 6. Ternene 

 var da almindelig ankommet overalt ellers, men ingen terner var dog 

 fremdeles å se på det „nye" terne-neset, som jeg senere har kalt stedet 

 — og heller ikke 10. og 12. eller 17. juni, da jeg om aftenen passerte 

 neset. — 



Et stykke oppe på neset ligger en haug, og på sydsiden av denne 

 lå i en liten fjell-hammer et bebodd kråkerede. Dette hadde jeg flere 

 ganger lagt merke til og ofte også tenkt på å hjemsøke, men det var stadig 

 blitt utsatt. — Så er det om morgenen den 19. juni jeg atter skal passere 

 neset på vei til byen. Da blir jeg var en sky av terner som på disse 

 fuglers iltre vis holder på å fordrive kråkeparret fra neset, og dette måtte 

 selvfølgelig også til slutt gi tapt mot en slik knusende samlet overmakt. 

 De forsøkte dog stadig å vende tilbake, men blev hver gang møtt av det 

 mest koncentrerte raseri fra terneflokkens side, og måtte vike for hver gang. 



Så snart ternene hadde jaget kråkene bort, fløi de lekende over neset 

 og satte sig hist og her. Der var ca. 150 stk. av dem — efter et løst 

 skjøn. De fisket også på en grunne litt utenfor og enkelte bar små sei- 

 yngel i nebbet. 



Den 23. juni passerte jeg atter neset, og da var det ikke til å ta feil 

 av at de hadde bosat sig der. Jeg kunde dog ikke finne nogen egg, men 

 de hadde begynt å rydde redegropene sine. 



Imidlertid la jeg merke til at kråkene var forsvunnet, og da jeg klatret 

 op til redet, fant jeg en halvvoksen død kråkeunge liggende i redet og 

 en annen på en liten avsats nedenfor. 



Sannsynligvis har vel ternene, efter å ha tatt neset i besiddelse, ved 

 enhver given anledning jaget kråkeparret, så dette ikke har kunnet fore 

 ungene, som til slutt rett og slett er sultet ihjel. 



Da jeg 8. juli igjen la til lands ved neset var der varmede egg i alle 

 de ternereder jeg så, og parrene fikk senere heldigvis klekke i fred. 



Jeg håper derfor til våren igjen å kunne hilse dem velkommen tilbake 

 til det „nye" terne-neset. 



Kristiansund den 11. sept. 1922. 



