243 



fuglen.') Orrhønen beskriver derimot Gesner som en annen, helt selvsten- 

 dig art under navnet „Spilhan, Grygallus minor". Også Tiur og røi be- 

 skriver han forøvrig som to forskjellige arter, og sistnevnte under navnet 

 „Gry gallas major". 



I den norske litteratur nevnes Orrfuglen først år 1599 av Peder Claus- 

 søn Friis, som i sin „Norrigis Bescrifuelse" blandt andre fugler også nev- 

 ner „Aarhanen" som en av de „mange Slags Fugle i Nordland". — Et 

 hundre år senere finner vi den igjen i Lillienskiolds „Speculum boreale" 

 (manuskript fra 1698) hvor den rett og slett benevnes „Aarfugl", samt 

 hos Ramus, i hvis „Norriges Beskrivelse" fra 1715 den pranger som 

 „Urfugl", idet samtidig hannen og hunnen her også utskilles henholdsvis 

 som „Urhane" og „Urhøne". Men først i Hans Strøms Søndmørsbeskri- 

 velse^) fra 1762 finnes betegnelsen „Orre eller Orr-hane" for hannen og 

 „Orr-høne" for hunnen; „begge tilsammen kalles Orr- eller Ur-høns" til- 

 føier Strøm, idet han samtidig anfører: „Aarfugl, eller rettere Orr-fugl". 

 Imidlertid forekommer dog navnet „Aarre" også i Jensens Glossarium fra 

 1646, likesom „Orre", som ennu benyttes i Namdalen, er den gammel- 

 norske betegnelse på Orrfuglen.-') 



Dog — kjært barn har mange navn — og der vrimler da også ad- 

 skillige „orre-navn" rundt om i dialektene, som: Bjerkhane (på Hadeland),'') 

 Barhånå (i Østerdal), ') Aurhana (i Innherred),') Fjødrhane (i Roms- 

 dal),') Budlakokk (på Voss),'') Risorre (i Malangen), Århana og Århøna 

 (i Solør); videre Hermund og Hermundskjærring (i Lavik, Sogn)") samt 

 Kjona og Orrynja (begge om orrhønen i Lom)^) og endelig Yrkna (i Tele- 

 mark)5) og Ørkne (i Vallø, Setesdal)^). 



Også den videnskapelige nomenclatur inneholder adskillige synonymer 

 på Orrfuglen. Før Linnes Systema naturae, Ed. X J758 utkom kaltes 

 den således — for å citere Hans Strøm (1762) — „hos Authores eller 

 Systematiske Skribentere i Almindelighed Urogallus minor; men i Linnæi 

 Fauna Svecica § 168 Tetrao remigibus secundariis a medio versus basin 

 albis, cauda bifurca."^) I den samtidige franske og engelske litteratur blev 

 den helt enkelt kalt henholdsvis Coq de Bruyére a queue fourchue (1773) 

 samt Black game (1678), (også Black grouse (1783) om han og Greyhen 

 om hun), og i den tyske Birkhuhn, eller Tetrao betulinus (Scopoli 1769). 

 I 1831 innførte fader Brehm Tetrao juniperorum og Tetrao ericeus, senere 

 også Tetrao peregrinus (1855) o^ Tetras migratorius (1866). Derimot bør 



') I den engelske litteratur nevnes den som „BIackcocks" tidligst i året 1526 [Hector Boeces: ..Cosmographe 

 and Description of albion"] fide I. H. Gurney: „Earley Annals of Omithology". London 1921. pag. 102. 



■') Hans Strøm: „Physisk og Oeconomisk Beskrivelse over Fogderiet Sondmor", Sorøe 1762 part I, pag. 217. 



■') I «Skandinavisk Fauna" (Lund 1858) i 2net bd. om Fåglarne, skriver S. Nilsson om disse navn: „Benæm- 

 ningen Orhons eller Urhøns år den aldsta och riktigaste och betyder Skoghøns, Or eller Ur ar skog. (Jfr. 1-Delen 

 Art. Uroxe). — Jag tror vål icke att detta ord hårleder sig från Grekiska ordet OpO' eller f/j^jf)^ bergstrakt, men 

 vål att de bada antyda ett gemensamt stamspråk." 



*) I Chr. Hammers Sognebcskrivelse over Hadeland, trykt i Topographisk journal for Norge, bd. VI, hefte 21, 

 år 1797, anføres .Bjerckhane' . — ') I. Aasen: Norsk Ordbog 1873. — 6) H. Ross: Norsk Ordbog 1895. — •) A. 

 Helland: „Norges Land og Folk." Del XV 1911 — ") Blom 1896. 



^') Fritt oversatt ^ Orren særkjennes ved 2nen rekkes svingfjær, som er hvite fra midten av og innover, samt 

 ved den tve-kløftede bale. 



