245 



den fremdeles kalles „Urfug-l", forekommer den nu blott på Jyllands heder, 

 og den oprindelige bestand her er dessuten sterkt rekrutert ved import 

 av svenske fugler (Lehn-Schjøler i brev). På Bornholm er den nu like- 

 ledes innført. I Mellem-Europa') er den mere eller mindre almindelig 

 utbredt over Holland (hvor den kalles „Berkhaan"), i Belglen og Tyskland 

 (hvor den dog mangler helt i Pfalz, Rheinpreussen og Schwarzwald); i 

 Frankrige, hvor den er almindelig i Ardennerne, men mangler helt i 

 Vogeserne, forekommer den sparsomt ennu i de østlige Pyrenæer (Hartert), 

 som danner sydgrensen for dens utbredelse i Europa (ca. 42° N. B.). 1 

 Alpe-området, så vel i det schwfeiziske og østerrikske som i det italienske 

 (hvor den kalles „Fagiano di monte") er den forholdsvis tallrik. I Østersjø- 

 landene, Polen og i Karpater-området er den likeledes almindelig og kjent 

 under det polske navn „Gluszec cietrzew"; (i Ungarn kalles den „Nyirfajd"). 



1 Sydøst-Europa forekommer den ennu sparsomt på Balkan, således på 

 spredte lokaliteter i Bosnien og Montenegro samt i Bulgarien ved Ruscuk 

 (45" N. B.) og Mus-Allah syd for Sofija (42° 10' N. B.), hvor den dog 

 er innført.^) 



B. Underarter (raser) og arter. Av Orrfuglens 7 underarter optrær 



2 innenfor hovedartens område, nemlig den svenske Lyng-Orre og den 

 norske Bjerkreims-Orre; av de øvrige optrær Englands-Orren helt isolert, 

 mens Steppe-Orrens og de 3 asiatiske rasers utbiedelsesområde mere eller 

 mindre tangerer hovedartens sydgrense helt fra de syd-russiske stepper 

 om Volga (45° 0. L.) til Ussuri i Amur-distriktet ved Stille-havet (135° 

 0. L.) Stort sett strekker dette område sig mellem 57de og 42de bred- 

 degrad. Ellers skiller disse raser sig fra hovedarten ved: 



Lyng-Orren, Lyrurus tetrix pineiorurn (Lønnberg 1904).^j Hannen 

 ligner hovedarten, mens hunnen derimot repræsenterer en mørkere type 

 med mindre fremtredende, smalere rustbrune tegninger og sterk blå 

 glans særlig på rygg og overgump; undersiden og benenes fjærklædning 

 er også mørkere, den sisste næsten brunsvart og med brunaktige flekker. 

 Den optrer spesielt i Dalarne, men skal også (ifølge Jågerskiold) være 

 karakteristisk for Vest-Sveriges lyngmarker*) (se kartpl. VIII nr. 4). 



Bjerkreim-Orren, Lyrurus t. bjerkreimensis (Schaanning 1921). Såvel 

 han som hun med regelmessig hvitdroplet bakkropp (hvite fjær med 

 sort skaft og sort brem) samt normalt farvet forkropp. Halens rot- 

 halvdel hvit, men tversover den normalt farvede halespiss en rad hvite 

 „øiepletter" (se forøvrig beskrivelsen s. 159—160 i nærværende tids- 

 skrift). Denne rase er omtrent utelukkende påtruffet på Sørlandet, mellem 



') Professor E. Lønnberg- har i „Ornith. Monatsberichte" 1904 og- 1905 gjenoptatt Brehms synonym yiifiiperorHm 

 for den Mellem-Europæiske Orrfugl, som opstilles som underarten Lyrurus tetrix funiperorum (C. L. Brebm) o^ 

 som særkjennes ved at den såkalte ..liUeving" samt de store vingedekkfjærs rotdel er hvite hos hunnen. 



') Konter. E. Hartert: Die V6gel der Palaarktischen Fauna, Berlin 1903—22, s. 1875. 



') I „Ornith. Monatsberichte" 1904 beskrives den av Lonnberir som „Tetrao tetrix var. topograph-pinetoram" , 



^) Dette forhold omtaler allerede S. Nilsson (i „Skandinavisk Fauna", Lund 185Ss. 64): „EnIigt Jagmast. Green 

 få orrhonorna morkare farg på Ijungfalten an i skogarna". 



