247 



artens hun ved sine betydelig lysere farver; den hvite strupeflekk er 

 større, fremhalsen rustgul, overgump sterk gråaktig, brystet og kroppen 

 forøvrig med brede, hvite fjærbremmer, vingen likesom hos hannen med 

 brede hvite tverbånd. Den bebor Syd-Ruslands og Vest-Sibiriens stepper 

 (Saratow, Samara, Ufa, Orenburg, Turgai og Akmolinsk) like til Semiret- 

 schensk og Tian-Schan fjellkjeden mot China (ca. 42° n. b.). Tidligere 

 bebodde den også Nord-Kaukasus, hvor den imidlertid nu (ifølge Hartert) 

 skal være utryddet (se kartpl. Vill nr. 2)^) 



Jenessei-Orren, Lyrurus t. tschusii (Johansen 1902). Hannens hals 

 og rygg med ren stålblå glans (uten violett eller grønlig skimmer). 

 Ellers ligner såvel han som hun Steppe-Orren, men skiller sig fra denne 

 igjen ved at samtlige halens styrfjær er hvite henimot roten, hvorved et 

 brett, hvitt bånd fremkommer over haleroten (se tekst-fig. C side 246). 

 Den er utbredt over det sibiriske skogområdes sydlige dele (Tomsk, Jenis- 

 seisk, Irkutzk og Trans-Baikal) (se kartpl. Vill nr. 3).^) 



Mongol-Orren, Lyrurus t. mongolicus (Lønnberg 1904) er større 

 enn hovedarten og med en vingelengde på 279—282 mm. hos han og 242 

 — 247 mm. hos hun. Ellers ligner hannen med hensyn til farve på hals 

 og rygg (stålblå med svak violett glans) samt benenes mørkebrune fjær- 

 klædning på hovedarten, mens derimot det brede, hvite vingebånd samt 

 de markerte hvite rotpartier på hånddekkfjær og lillevingen minner om 

 Steppe-Orren. Også hunnen ligner mest på hovedartens hun, men de 

 rødbrune farver går mere i det gule, og det hvite vingebånd er bredere, 

 likesom skulder- og vingedekkfjær sågodtsom helt mangler hvite spiss- 

 pletter. Den bebor Mongoliets nordlige dele, fra Trans-Baikal til Tian- 

 schan-fjellene samt Syd-Altai og Tarbagatai-fjellene (se kartpl. VIII nr. 5)^). 



Mandsjuri-Orren, Lyrurus t. ussuriensis (Kohts 1911). Hannen 

 ligner mest Steppe-Orren med utpreget grønlig glans på hals, rygg og 

 overgump samt bredt hvitt tverbånd over armsvingfjærenes spisser, som 

 likeledes er så bredt hvitbremmet, at det mellemliggende brunsorte bånd 

 blott har en bredde av 10 — 20 mm. Det hvite rotparti på lilleving og 

 hånddekkfjær er likeledes sterkt markeret; derimot er benenes fjærklæd- 

 ning meget lang og tyk samt sortbrun på fremsiden med små hvite plet- 

 ter, mens innsiden er hvit. Hos hunnen er benenes fjærklædning hvit, 

 på fremsiden spraglet med sort; forøvrig er den mørkere end Steppe- 

 Orrens hun, men lysere enn hovedartens og med en ren hvit strupeplett. 

 Den bebor Mandsjuriet helt fra Chingan-fjellkjeden til Ussuri-omraadet 

 ved Stillehavet (se kartpl. VIII nr. 6^). 



Som det fremgår av ovenstående representeres de 8 orrfugl-raser av 

 8 forskjellige Aun-typer, men blott av 6 han-typer, idet såvel Englands- 



') Med hensyn til såvel Steppe-Orrens som Jenessei-Orrens utbredelse og utseende konf. Lorentz i „Journal 

 f. Ornitholofi" 1891 pag. 366, samt Johansen i ..Ornithologiches Jahrbuch" 1902 pag. 178 — 183. 



-) Om draktbeskrivelse og utbredelse forovrig konf. Hartert; „Die Vogel der Palaarktischen Fauna" pag. 1877. 



