263 



og ytterste styrfjær var henholdsvis 120 — 150 mm. lange. (Testes var vel- 

 utviklet, 5 og 6 mm. lange). 



Ter-Orren (^ rakkelhane) Lyrurus tetrix Tetrao urogallus (G. A. 

 Rutenschiøld 1744) optrer i 3 former, eftersom dens oprinnelse skyldes: 



a. Orrhane X røi [Lyrurus tetrix 5 ,\ Tetrao urogallus $]. 



b. Tiur X orrhøne [Tetrao urogallus 5 X Lyrurus tetrix ?]. 



c. Ter-orre røi [(Lyrurus tetrix $> X Tetrao urogallus $) 5 X 

 Tetrao urogallus ?] (Meyer 1887). 



a. Ter-Orren er den hyppigste form blandt hønsefuglenes mange 

 bastarder, og forsåvidt også den eldste, idet dens oprinnelseshistorie kan 

 føres omkring et halvt århundrede lenger tilbake i tiden enn Rype-Orrens, 

 nemlig helt til år 1744 den 2 juli, da den svenske forsker G. A. Ruten- 

 schiold gav Kgl. Svenska Vetenskaps-Akademien en „Beskrifning uppå 

 ett slags skogsfågel, som af skyttar i Småland och Vester-Gjøtland kallas 

 Rackelhanar"'], „de der skola hafva orre till fader och tjåderhøna til mo- 

 der", //un-formen (eller rakkelhønen) blev derimot først kjent ved Nils- 

 sons beskrivelse i «Skandinavisk Fauna" 1824, og avbildes første gang av 

 Wright i «Tidsskrift for Jågare och Naturforskare", I, Stockholm 1832. 

 Ellers blev Rutenschiolds teori om Ter-Orrens bastard-natur fremholdt så 

 vel av Linné (1761), som kaller den ..Tetrao hybridus" , som av alle se- 

 nere skandinaviske forskere, liketil år 1811, da russeren Langsdorf op- 

 stiller den som selvstendig art under navnet „Tetrao intermedius"- ) og 

 helt til omkring 1850-årene blev den også forsvaret som en selvstendig 

 art av en stor del av Europas ornithologer under signaturen „Tetrao me- 

 dias" (Meyer 1811), tross den svenske forsker Sven Nilsson da forlengst 

 i sine arbeider helt hadde bevist dens hybrid-oprinnelse. ') 



Få fugler har vel voldt så megen splid blandt ornithologerne som Ter- 

 Orren, og den inntar da også en forhollsvis bred plass i det foregående 

 århundredes faglitteratur, og under et tilsvarende antall videnskapelige sy- 

 nonymer. Som ovenfor nevnt døpte allerede Linné den meget betegnende 

 „Tetrao hybridus" (Fauna Suecica nr. 201), og under denne signatur avbil- 

 des den (hannen) også første gang av Sparrman i „Museum Carlsonianum" 

 (1786 — 88). Av Latham kalles den allerede i 1783 „Spurious grous", et 

 navn han dog i 1823 forandret til „Hybrid grous". I 1811 innføres „7e- 

 trao intermedius" (Langsdorff) og „Tetrao medias" (Meyer), idet Langs- 

 dorff samtidig også anfører lokal-benevnelsen „Polewaja teterka". Senere 

 innfører Nilsson henholdsvis „Tetrao urogallides" (1824) „Tetrao hybridus 

 urogalloides" (1832) og „Tetrao urogalloides" (1835), samt Brehm „Tetrao 



') I „Knyl. Sv. Vet. Akad. Handl." 1744, s. 181-183". 



■-•) I „Memoire de S ; t Petersburg" Tom III 1811 pag-. 286 tab. XIV {fide Nilsson). 



■') Konfer. Nilsson: ..Skandinavisk Fauna", Sdje oplag 1858); her refereres også et foredrag holdt i The 

 Royal Society, Edinburg i 1843, hvor en mr. Wilson demonstrerte 2 ekspl. av den såkalte Tetrao medias, et fra 

 Norge og et fra Skotland, og påviste fullstendig likhet. Inntil da hadde denne fugl nemlig været helt ukjent i 

 Skotlann, hvor der tidligere blott fantes orrfugl (tiuren var dengang utryddet) ; men efter at tiuren nu kort tid forut 

 påny var forsekt innfort der 11828) var allerede flere ekspl. av Tetrao medias blitt påtruffet, (Forøvrig holdt Nilsson 

 også flere ter-orrer i fangenskap gjennem flere år og studerte bl. annet grundig deres spill). 



