269 



Likesom foregående bastard er heller ikke Fasan-Orren påvist i Norge.') 

 Derimot foreligger meddelelse-) om fund av formen (a) ædelfasan < orr- 

 høne, fra England allerede i 1834, da Sabine beskrev denne bastard-type 

 (i ,.Proc. Zool. Soc. London" 1834, pag. 52), mens formen (b), orrhane • 

 bastarden av ædelfasan ■ ringfasan, først i 1887 blev beskrevet og avbildet 

 av dr. A. B. Meyer under synonymet ,,Tetrao tetrix colchicus (Meyer 1887). 



7 — 8. Kalkun-Orren og Høns-Orren. Med hensyn til forekomsten 

 av disse opdrettede bastarder henvises her til den på side 241 note 1 an- 

 førte litteratur herom. Ellers er Høns-Orren, eller bastarden av orrhane 

 X tamhøne, Lyrurus tetrix 5 ■ gallus domesticus $ (Sundevall 1845), 

 første gang beskrevet av Sundevall i „0. Kgl. Vet. Akad. Forh." (1845 

 pag. 126), og samme eksemplar') er senere også beskrevet (og avbildet) 

 av E. Lønnberg i „Fauna och Flora" (1918 pag. 128 — 133). Også Sven 

 Nilsson beretter om mere eller mindre vellykkede forsøk med å parre 

 tamhøns og orrhane li „Skandinavisk Fauna" 1858 pag. 69), likesom eks- 

 empler herpå er omtalt i „Ur Tidsskr. for Jågare och Naturforskare" 1832 

 —1834 (pag. 283). 



P. S. Som det av ovenstående fremstilling turde fremgå er der under 

 utarbeidelsen herav i første rekke tatt hensyn til samtlige litteratur-opgifter 

 vedrørende det foreliggende materiale, idet jeg har ansett det likeså på- 

 krevet å få en samlet oversikt av den foreliggende litteratur på området, 

 som på forsøket i å gi en ordnet gruppering av samtlige kjente her 

 henhørende former og typer. 



') Da Ædelfasanen i lepet av de siste 50 år med vekslende hell er forsekt akklimatisert hos os o^ på flere 

 steder i hvertfall senere også er påvist rug-ende i forvillet tilstand, foreligger her også muligheter for Fasan-Orrens 

 optreden Fasan-import har således foregått på Østlnndet i 1876-77 (Bærum), i 1878 — 79 (Fredrikshald), i 1896 

 —97 (Larvik), i 1898— 1900 (Ostoen og Molen), 1901 (Bronna og Nese), i 1902 (Hanko) i 1903 (Eidsvold). På Sør- 

 landet er nogle få par utsalt ved Stavanger i 1877 (Sølyst) og 1881 (Tvedt). I Trondela^ har import foregått i 

 1880 (Tutere), 1897 (Tulero og Rissen), i 1905 (Hestoen, Ytteroen), i 1907 (Mo i Namdal), i 1910 (Storfosen); hit 

 blev innført bastard-fasanen (Phasianus torquattis X Phasianus mongolicus) f/ide Collett 1922). 



-) Fasan-Orrer beskrives også av Eyton i „Proc. Zool. Soc. London" 1835 og av Jarrell, ibid 1837, av Meyer 

 i ,.Nature" (XXXIV pag. 218), av Angus i „Tr. N. H. Soc. Glasgow" (1884—5 pl. III), av A. Fritsch i „Mitteil. 

 Ornith. Ver. Wien" (1886 pag. 98), av J.'Zaradiuk, ibid 1887, av Suchetet i „Mem. Zool. Soc. France" (1890 pag. 340). 



■''] Dette ekspl., en han, som fremdeles opbevares i Riksmuseet i Stockholm, var den eneste overlevende av 6 

 kyllinger, som i september 1344 blev utklekket hos brukspatronen H. Hartmann jun. Den døde dog allerede i mars 

 1845, og lignet da, ifølge Sundvall : „hovudsakligen en hønstupp ; fotterne, hånghuden under nabben, de nakna och 

 fjådrade stallena på hufvudet och nabbens form alldeles sådane som på vanliga høns. Sporren på tarsen år liten 

 men tydlig. Kammen på pannan och nåbroten år outbildad, såsom ofta hos vanliga tuppar, men icke fjådrad. 

 De våsentligaste yttre olikheterne med hdnstuppcn bestå i følgande: 1:0, Den nakna hud, som ofvantill betåcken 

 nåsborrarna, understodes framtill af en utstående broskartad lamell, som hvarken finnes hos høns eller orre. 2:0 

 Stjårten som består av 18 pcnnor, er nedhångande og kort. De mellersta pennorna bli gradvis ganska små, och 

 blott den 2:dre til 4 : de på hvardara sidan åro någerlunda stora, så att dessa hastigt pasedde, tyckas utgora hela 

 stjerten. Hårigenom blir stjerten ånnu starkare klufvcn an hos orren, men ingen av pennorna år bojd såsom hos den. 

 3:0 På hvardara vingen åro de egentliga fingerlederna tåmligen små och de 5 yttersta pennorna åro så små, att 

 de knappt hafva ■-/;i af de nåstføljandes långd. De åro dock, liksom stjertpennorna, fullt utvoxt (ej blodpennor) 

 och fulikomligen symmetriske. Fargen er alldeles svart med brungula glånsande kanter på halsens och framryggens 

 fjådrar, alldeles sådana som ofta ses på vanliga tuppar av lika alder. Det enda i fargen, som antyder det hybrida 

 ursprunget, år en stårk violett glans i spetsen av samtliga de stora vingståckfjådrarne, lik den på Rackelhanens brost, 

 och ovanlig hos honstuppar. Denna glans ofvargår midt på hvarje fjåder till grønaktig, och mot roten åro några 

 af de innersta tåckfjådrarne verkligen blå såsom på orren. Vid kroppens dppnande befunnos testiklarne hvita, 

 stora och svållda, och enligt prof. Retzii undersøkning innehdllo de spermatozoer, hvoraf man skulle kunne formoda 

 fortplantningsformåga hos detta djur. Dess låte skall hafva varit betydligen afvikande från det hos vanliga høns". 



