202 DR. LAMBRECHT KÁLMÁN 



mes monographiában írta le Owen, 1879-ben pedig vaskos kötetben 

 foglalta össze New-Zealand kihalt, szárnyatlan madarairól szóló vizsgála- 

 tait, függelékképen más lelőhelyek hasonló madarait is tárgyalva (Alca, 

 Didiis, Pezophaps.) 



Amikor a brit kormány a XIX, század hatvanas éveinek végén 

 megalapította a Wellingtonban székelő «New-Zealand Institutionw-t, a 

 moák tanulmányozásával mások is foglalkozni kezdtek, így Haast J., 

 a christchurchi múzeum igazgatója (1824— 1887),! Hector (1865), Hamil- 

 ton (1888), Hutton (1836— 1905),2 Colenso, Parker T. J., Európában 

 Quatrefages (1883), sőt az osztrák Novara-Expeditioból (1858—1859) 

 kifolyólag Hochstetter (1864) is, aki a wieni császári museumot igen 

 szép moa-sorozattal gazdagította, amely azonban feldolgozva mindmáig 

 sincsen. E sok búvár nagyszámú tanulmányának alapjait Owen vetette 

 meg, akinek figyelmét azonban e subfossilis óriásleletek mellett a fos- 

 silis madármaradványok sem kerülték el. A londoni agyag eocaenjéből 

 számos érdekes ősi madáralakot írt le (Litliornis vulturinus, Dasor- 

 nis londinensis, Odontopteiyx toliapica, Argillornis longipennis), azon- 

 kívül foglalkozott az óriás alka (Alca impeniiis) kihalásának kérdésével is. 



Owen talán legtipikusabb képviselője a palaeo-ornithologia törté- 

 netében a descriptiv iránynak. Rengeteg új alak leírásával gyarapította 

 a madarak ismert őseit, phylogenetikai kérdések azonban nem foglal- 

 koztatták, mert Darwin tanát «a tapasztalati bizonyítékok elégtelensége 

 miatt» visszautasította és a származástan kérdései sohasem foglalkoztatták. 



Körülbelül ugyanakkor, amikor Owen a moákat ismertette meg 

 a zoológusokkal és palaeontologusokkal, kezdtek a Mauritius-, Bourbon-, 

 Rodriguez-szigetek történeti időkben kihalt madaraival, a dodóval (Didus 

 ineptus), solitariussal (Pezophaps solitarlus) stb. is behatóbban foglal- 

 kozni. Angliában Strickland H. E. (1811 — 1853) és Melville A. G. 

 1848-ban mintaszerű monographiában dolgozták föl az említett alakokat 

 morphologiai és históriai szempontból. Annál feltűnőbb tehát, hogy a 

 kitűnő Schlegel 1854-ben a dodót és rokonait még mindig a struccok- 

 hoz sorolja és ebben a nézetében Hartlaub is osztozott. 



Schlegel Hermann-ou (1804— 1884),3 a leydeni museum egykori 

 igazgatóján kívül Ausztriában Fitzinger L. J.-t és FRAUENEELD-et, Dániá- 

 ban REiNHARDT-ot és Steenstrup J.-t foglalkoztatták ezek a letűnt alakok, 

 jobbadán históriai szempontból. 



Owen szellemében dolgozott Angliában Bowerbank, aki szintén a 



1 V. ö. Hayek, Q., Sir Julius von Haast. — Ornis. IH. 1887, 582-586. 



2 V. ö. Ibis, 1906. 361-363. 



3 Hermann Schlegel Lebensbild eines Naturforschers. Herausgegeben von 

 H. KÖHLER. — Altenburg, 1886. pp. IV + 78 ; Zoologist (3) VIII. 75—78 ; Notes on Ley- 

 dcii Museum. VI. 79—80. 



