A MADARAK PALAEONTOLOGlAjÁNAK TÖRTÉNETE ÉS IRODALMA 209 



FüRBRiNGER, Gadow, Lydekker, Shufeldt és ANDREWS nevéhcz a 

 madárpalaeontologia történetének élesen körülhatárolható korszakai fű- 

 ződnek. E búvárok mindegyike a madárpalaeontologiát generális szem- 

 pontból nézve művelte s mindegyiknek nevéhez többé-kevésbbé befeje- 

 zett, kerek alkotások fűződnek. Nagyon természetes azonban, hogy nagy 

 eredményeiket ők is csak számos szaktársuk részletmunkáinak alapján 

 érhették el. A történetirónak is kötelessége megemlékeznie mindazokról, 

 akik a megfigyelések tégláival járultak a nagy épület tető alá hozásához. 



Dániában régebben Reinhardt és Lund foglalkoztak a madarak 

 őseivel, de nem annyira hazájukbeli, hanem inkább a LuND-gyüjtötte 

 brazíliai anyag, illetve a dodo és az alka kérdései alapján. Utánuk Steen- 

 strup Japetus (1813—1897) kopenhágai zoológiai professor vette át örö- 

 küket, akinek éles szemére vall az az értekezése, amelyben a ragadozó- 

 madarak köpettartalmának fontosságát a geologia (helyesebben palaeon- 

 tologia) szempontjából már 1872-ben hirdette. Ujabb időkben Dames W. 

 (t 1898 XII. 22.) közölt Limhamn saltholmsmeszéből (felső kréta) egy 

 flamingófélét (Scaniornis) ; ö volt különben az, aki a második Archaeop- 

 teiyx-XtXtiti (a berlini példányt) leírta és a londonitól fajilag is megkülön- 

 böztette (A. Siemenst). 



DAMES-el egyidejűleg működött Winge Oi.uf, a LuND-gyüjtötte 

 brazíliai fossilis madarak szabatos leirója. Legújabban fia, Winge Herluf 

 iolytatja művét, pleistocaen és praehistoricus faunák feldolgozásával. 

 Ugyancsak praehistoricus faunát dolgozott fel Norvégiában legújab- 

 ban Oeven (1906) és Grieg is (1911). 



Belgium pleistocaen madárleleteit Dupont (1873), Nehring (1897), 

 RuTOT (1910), Schmerling (1833—1846) és különösen Van Beneden 

 (1870 körül) dolgozták fel. BENEDEN-t ezen kívül Ujzéland kihalt faunája 

 is foglalkoztatta. Lehetetlen meg nem emlékeznünk a genialis Dollo 

 Louis-ról, a bernissarti Iguanodon-ok világhírű leírójáról, aki elsőül 

 ismerte fel a madár-femur trochanter tertius-át és mutatta ki a Gastor- 

 nis Edwardsi Lemoine-í a belga földből is. 



Hogy a madárpalaeontologia eddig legtöbbet az angol és francia 

 búvároknak köszönhet, arra már rámutattam a megelőzőkben. A fossilis 

 madarakból sehol annyi kincs nincs felhalmozva, mint a British Museum- 

 ban és a párisi Museum d'Histoire Naturelle-ben, ami különben egyenes 

 líövetkezménye Anglia régi világkereskedelmének és a párisi medence 

 gazdagságának. 



Anglia ornithopalaeontologusai közül ezen a helyen csak az üjab- 

 'bakról, illetve azokról kell megemlékeznünk, akiknek működése nem volt 

 ismertetve sem tudományszakunk történetének első fejezetében (Buck- 

 land), sem Owen és Huxley iskolájának és követőinek (Seeley, Wood- 

 ward) vázolása során (Lydekker, Andrews). 



Aquila. '14 



