A MADARAK PAI AEONTOLOGIÁJÁNAK TÖRTÉNETE ÉS IRODALMA 213 



A madarak őseinek túlnyomó részét csontmaradványok alapján 

 ismerjük; a leletek legnagyobb része is csont vagy lenyomat, de azért 

 akadtak tojáshéjdarabok is, amelyeket különösen Nathusius mélyenjáró 

 tojás- structur-tanulmányai alapján sikerült feldolgozni. Régebben Becker 

 (184Q), Witte (1859), Brandt (1874), azonkívül maga Nathusius (1870— 

 1886), újabban Eastman (1898), Meyer A. B., Newton A. és Bidwell 

 (Alca), végül Andrews és Pycraft írtak le fossilis tojásokat. 



Már sokkal kevésbbé alkalmasak positiv eredmények elérésére a toll-^ 

 lenyomatok (Omböni, Chapman, Bayan és mások), valamint a lábnyomok 

 amelyekből Hitchcock és iskolája egész külön és bizony meglehetős 

 romantikus izű tudományt faragtak. Az «ichnithesek» zavaros kérdéseit 

 lényegesen tisztázta nemrégiben Lull (V. ö. még Boehm). 



A tulajdonképeni értelemben vett fossilis madarakon kívül újabb 

 időkben sokan tanulmányoztak praehistorikus faunákat is (Rütimeyer, 

 WiNGE, Grieg, Andrews, Löns), amelyek közül különös érdeklődésre 

 LoRTET és Gaillard, valamint Rogenhofer és Boussac egyptomi leletei 

 tarthatnak igényt. 



A madárpalaeontologia zoogeographiai vonatkozásai a legbehatóbban 



MILNE-EDWARDS-Ot, WALLACE-t, BURCKHARDT-ot és MEISENHEIMER-t fog- 

 lalkoztatták. 



A történeti idők folyamán kihalt és kihalóban levő madarakkal 

 (Alca, Dídus, Pezophaps, Aepyornís, Dínornithidae, Cainptolacmus stb.) 

 a már emh'tett búvárokon kívül (Strickland és Melville, Milne-Edwards, 

 OusTALET, Newton A., Owen) újabb időben is sokan foglalkoztak. A leg- 

 nagyobb irodalma kétségtelenül a szárnyatlan atkának (Alca impennis) 

 van, amelyet Baer, Steenstrup és sok más régi szerzőn kívül újabb 

 időkben Fatio, Collett, Lucas, Blasius W., Leverkühn (1867—1905), 

 Newton és Bidwell tanulmányoztak és amelyről vaskos kötetben szá- 

 moltak be Grieve (1885) és Parkin (1911). 



Madagascar Aepj/ornls-eìnek, Ujzéland Dinomithida-ìnak és a ma- 

 dagascari szigetvilág dodójának, solitariusának stb. történetíróival és le- 

 íróival jórészt már találkoztunk; itt még csak NOLL-t (1832—1893)1 

 KiLLERMANN-t és KRAUSET kell megemlítenünk. 



Magával a fajok és nagyobb systematikai egységek kihalásával és 

 kihalásuk tényezőivel Newman (1868), Distant (1905), Hoernes R. 

 (1911),2 az újabb időben kihalt madarakkal Dixon (1893), Hartlaub 

 (1896), a legbehatóbban és legalaposabban pedig Rothschild Walther 



1 Blum J. Prof. Dr. C. Fr. NolL — Ber. Senckenb. Naturi. Ges. 1893. p. 

 CXV-CXXV. 



2 Heritsch f. Zur Erinnerung an R. Hoernes 1850—1912. — Mitt. Naturw. Ver. 

 Sleierm. XLIX. 1911 (1912) 3-58. 



