A DARÁZSÖLYV (PERNIS APIVORUS L.) FÉSZKELÉSÉRŐL ÉS HANGJÁRÓL 313 



hogy a fészek legtöbb esetben jegenyefen^őkön vagy bükkfákon volt, 

 mezők és rétek szomszédságában, hol magasabban, hol alacsonyabban. 

 A fészek szélességét 85 cm-nyinek találta, mesterkéletlenül, meglehetősen 

 vékony száraz ágakból rakva. Gyakran varjú- vagy ragadozómadár némileg 

 kitatarozott és friss zöld gályákkal kirakott fészkében is találta költve. 



Friederich (Naturg. d. deutsch. Vögel. 4-ik kiad. 495 1.) a követ- 

 kezőkben ismerteti a darázsölyv szólásait: «Szava, szaporán csendülő 

 kik-kik-kik. A falatért könyörgő fiókák nagyon elnyújtott, szinte sirán- 

 kozó kiiik hangot adnak, néha három másodpercig nyújtva e szótagokat. 

 Ezenkívül magas hijé, hijé hangon is megszólal, az egerészölyvhöz hason- 

 lóan nyávogva». 



Liebe (Ornith. Schriften 371 1.) Kelet-Thüringiában a darázsölyvet 

 a mezőkön lévő erdőcskékben, ritkábban fenyvesekben találta fészkelve. 

 Weida mellett az Aumánál csonka koronájú keresztesfenyőn volt egy 

 fészek, melyet a madár nem bélelt ki friss lombbal, alighanem azért nem, 

 mert a környéken merőben csak fenyő s néhány égerfa tenyészett. 



Koller O. (Ornith. Monatschrift d. d. Ver. z. Schutze d. Vogelw. 

 1889. 529 1.) ugyancsak hatalmas keresztesfenyőn bukkant egy fészekre, 

 sötét erdei lápában, hol jegenye- és keresztesfenyők néhány lombos- 

 fával vegyesen alkották az erdőt. 



Ezeket az adatokat már most a magam megfigyeléseivel egészítem 

 ki. Én a darázsölyvet lakóhelyem. Kőszeg vidékén, mint rendesen költő 

 madarat ismerem. Itt legszívesebben tanyázik egy többezer holdas, vegyes 

 fajú láperdőben, melyet mezők, rétek, legelők határolnak s mely — bár 

 a síkságban fekszik, — helyenként mégis hullámos vagy szeliden lankás 

 talajt borít, A «kőszegi hegység» (legmagasabb pontja 883 méter) erdei- 

 ben azonban szintén akadnak egyes költőpárok. Fészkét sohasem találtam 

 az erdő szélén vagy a mezők közelében, hanem mindig az erdő mélyé- 

 ben, sőt az egész erdőterület szivében, de nem a sűrű, hanem a ritká- 

 sabb részletekben, olyféle jól elrejtett, magános helyeken, hol a kissé 

 hullámos vagy mélyedéses talajon fiatalabb lombosfák, túlnyomóan töl- 

 gyek között, egyes korosabb erdei- és keresztesfenyők díszlenek. A fészek 

 rendszerint erős erdei fenyőre volt rakva, a korona elágazásai közé, 

 6 — 8 méter magasságban, de többnyire nem a darázsölyvek építették, 

 hanem a dolmányos varjak, mely fajnak régi, elhagyott tanyáit azután 

 madaraink bitorolták, kissé helyreigazították és friss, zöld tölgylombbal 

 kitatarozták, kivált a fészek peremét. Gyakran hallottam az öregek szavát 

 otthonuk táján, mely az én fülemben is szaporán ejtett, visító kikk-kikk- 

 kikk szótagokként csengett. 1914. augusztus 5-én egy fészket találtam 

 egyetlen fiókával, melynél tüzetesen megfigyelhettem a szülők visel- 

 kedését. Nagyon féltették fiókájukat, folytonosan a fészkes fa körül rep- 

 kedtek, közben felkaptak a szomszédos legmagasabb fák hegyére és szinte 



