Az «^esőfecske» elnevezés valószínű eredete. 



Irta: Dr. DoRNiNQ Henrik. 



Évek óta tűnődtem rajta, mi lehet az oka, hogy a sarlósfecske (Micro- 

 pus apus L.), egész Európa minden nagyobb városának majdnem ren- 

 des Jakója, Budapestről hiányzik. Mindeddig csak átvonulókat láttam 

 itt, megtelepedőket, költőket azonban nem. Végre az idén megállapít- 

 hattam, hogy a budapesti I. kerület lágymányosi részében vagy 5—6 pár, 

 esetleg több is tanyát vert. Be is számoltam róla a «Természettudományi 

 Közlöny» 1916. évi július hó 15-én kiadott 653—654. füzetében. Azóta 

 értésemre esett, hogy az Alkotás-utca és Hantos-út közt elterülő 

 üres térségen egy magában álló négyemeletes épület tűzfalán (valószínű- 

 leg a iegftlül lévő apró szellőzőnyílásokban) is biztosan költöttek. 

 Az utolsókat augusztus hó első napjaiban láttam a Gellérthegy déli 

 oldalánál röpködni. 



Budapesti első, de most már talán végleges megtelepülésük fordí- 

 totta ismét figyelmemet a sarlósfecskék felé és késztetett arra, hogy 

 népies magyar neveikre is ügyet vessek. Ezek sorában szerepel az «eső- 

 fecske» s az ezzel rokon «felhőfecske» is.i Eredetükre nézve közel volna 

 arra a feltevésre gondolni, hogy a hegyekben lakó sarlósfecskék nagy 

 zivatarok idején megjelennek a mélyebben fekvő helyeken is, hasonló- 

 képen az egyébként magasan szállongok alacsonyabbra ereszkednek le 

 akkor, ha a szép időt tartósabb esőzés váltja fel. Erre vannak az irodalom- 

 ban is adatok (például: Brehm: «Az állatok világa.» IV. kötet, 665. és 

 669. oldal). 



Mindazonáltal alig lehetett ez a jelenség a madár elnevezésének oka 

 ott, ahol egyébként is ismerték, ahol tehát az ornis rendes tagjai közé 

 tartozik. A hegyek lábánál lakó emberek előtt bizonnyal nem idegen a 

 sarlósfecske, ahol pedig költ is, gyakran látható a fészkelő helye körül, 

 ha mindjárt a magasabb levegő rétegekben szokott is bogarászni. Fel 

 kell tehát tennünk, hogy az időjárás változása következtében néha 



* Chernél («Magyarország madarai.» II. kötet 508. oldal és «Az állatok világa» 

 IV. kötet 667. oldal) mind a ketiőt említi; Herman Ottó («A madarak hasznáról és 

 káráról» IV. kiadás 273. oldal) csak az előbbit. 



