GYŰRŰZÉSI ÉS MADÁRVÉDELMI ÉSZLELETEIMBŐL 343 



fakopáncs (Dendrocopus major L.) fészekrablásáról szól. Ugyanis a nagy 

 grófi park egyik odvas tölgyében egy ilyen fakopáncsnak volt fészke és 

 fiókája. A fészek közelében lévő B-odúban pedig egy barátczinege -pár 

 költött ki 8 fiókát, a melyeket május 4-én gyűrűztem meg. E hó 12-én 

 észrevettem, hogy a fészekodú abban a magasságban, ahol a fiókák ültek, 

 ki van vágva és a fiókák eltűntek. E körülményt véletlennek tulajdoní- 

 tottam, míg később két fenyvesczinegepárnak fészekodvában lévő fiókái 

 is hasonló sorsra nem jutottak. Ez utóbbiak még csupaszok és vakok 

 voltak. Napokig figyeltem a fészekodvak táját, de a rablót tetten érni 

 nem sikerült. Azt azonban láttam, hogy egy nagy fakopáncs sűrűn tar- 

 tózkodott a fészekodúk fáin. 



Megjegyzem még, hogy mind a három kirabolt fészekodúról már 

 előzőleg hiányzott a kéreg, továbbá, hogy a sima felületen világosan 

 kivehető volt, mint kopogtatta ki a rabló azt a helyet, a hol a kinyitás 

 eredményre vezetett. 



E máskülönben hasznos madár ilyen viselkedése csupán indivi- 

 duálisnak mondható. Hogy mi vitte erre a kártételre, egyelőre rejtély 

 marad. 



Befejezésül meg kell említenem, mikép hasznosítottam a Csörqey 

 Titusz által ajánlott verébirtó virágcserepet, i Az itteni állami kisdedóvó 

 eresze alól két összeépített molnárfecskefészek lezuhant. Hogy a 9, már 

 tollas fiókát megmentsem, ilyen, szénával és tollal bélelt virágcserepekbe 

 tettem őket, a leesett fészkek helyére akasztva, A fiókák a röplyukon 

 csakhamar kidugták fejüket, a mit a közelben repkedő öregek hamar 

 észrevettek. Már az első félórában etetni kezdték a fiókákat és azokat 

 szerencsésen fel is nevelték. Ez esetet egy felvételen meg is örökítettem, 

 abban a pillanatban, mikor az egyik öreg fecske egy legyet nyomott 

 éhes fiának csőrébe. 



Az eredetileg verébirtásra szánt virágcserép-odút tehát bátran nevez- 

 hetjük irtó- és mentőkészüléknek is. 



Jegyzet. A harkályoknak az a szokása, hogy egyes fészekodvakat fel- 

 kopácsolnak, széltében ismeretes és részben meg is magyarázható. Mint 

 odúlakó és kéreg alatt kutató madarat természetesen minden faodú 

 érdekli, még inkább az olyan, amelynek kérge részben levált s a mely 

 korhadás nyomait is viseli, tehát faragó rovarok jelenlétét sejteti. Ha a 

 jelen esetben csakugyan a nagy fakopáncs volt a tettes, úgy a fiókák 

 elpusztítását nem lehet tervszerűnek vennünk, mert hiszen B-odúról van 

 szó, amelybe a madár a röplyukon át is könnyen behatolhatott volna. 

 Legvalószínűbb tehát, hogy a harkály rovarokat sejtve töri be az odú 

 falát. A fészkelési időn kívül ezzel nem okoz nagy kárt, mert az így 



1 L. Aquila 1914, id. 250. 



