392 NECROLOQUS 



Dr. Finsch Ottó. 



1839-1917. 



F. é. január 31-én Braunschweigben hunyt el Finsch Ottó, intéze- 

 tünknek 1894. óta tiszteleti tagja és egyik legőszintébb, igaz barátja. 



78 évig hordozta az élet súlyos terhét, mert igaz, hogy hosszú 

 pályafutását pazar mértékben megédesítették azok a gyönyörűségek, 

 miket nevezetes nagy útjain éles szemével látott és megismert, miket 

 felfedezett és megismertetett — ámde azért nagy terheket hordozott 

 vállán, mert egész élete csupa merő küzdelem, szívós, szorgalmas mun- 

 kásság volt a tudomány sokféle mezején, mely minden idejét, egész 

 valóját követelte. Mint embert, a végtelen egyszerűség, színtiszta becsü- 

 letesség, barátjaihoz való hű ragaszkodás, lelkiismeretesség és lelki 

 nemesség jellemezte legkiválóbban. Kitűnő érzéke volt a természeti jelen- 

 ségek megfigyeléséhez és finom tapintata, miként kell a kulturátlan vad- 

 népekkel érintkezni. Ennek a két képességének és a semmitől vissza nem 

 riadó bátor elszántságának, a fáradalmakkal úgy a szabadban, mint az 

 Íróasztal mellett egyaránt megküzdő akaraterejének köszönhette méltán 

 világra szóló sikereit. És érdemeit csak annál nagyobbakra becsülhetjük, 

 minél tisztább képét ismerjük egyéniségének, mely utálta a kapaszkodást, 

 a hajlongást, a reklámdob hangját, a tolakodást. Azok közül a nagy 

 emberek közül való volt, akiket a kor divatos szelleme az olcsó érvé- 

 nyesülés vagy bármi áron célhoz jutás hidegen hagy. O csak egy célért : 

 az igazságért küzdött. Ennek a küzdelemnek érezte örömeit, de sok-sok 

 tövisét is. ' .. " . • 



Intézetünk boldogult megalapítójához, Herman OTTÓhoz, a leg- 

 nemesebb barátság szálai fűzték s előttem feküsznek két nagy csomóban 

 levelei, miket szinte egy negyedszázadnyi idő során ő hozzá intézett. 

 Egyikben ezeket irja: «Bármi dicsőség és kitüntetés a tudományosság 

 terén nem jár haszonnal s mivel én nem tartozom amaz emberek közé, 

 akik — amint ma divatos — előtérbe tolakodnak, nem is jutottam zöld- 

 ágra. Ám ameddig élek, megmaradok úgy mint eddig az igazság mellett, 

 még ha e felfogásommal nem is jutok előbbre». Más helyen meg szinte 

 hangsúlyozva irja: «Váltig hitem, hogy csak az igazság maradandó». 



Következetesen életelvéhez, a természet kutatásának szentelte min- 

 den tevékenységét, mert az igazság legközvetetlenebbül ott integetett 

 feléje. És természetkutató volt a szó legtágabb értelmében. A föld — kivált 

 az ismeretlen táj — érdekelte, mind azzal ami rajta él és sáfárkodik: 

 ember, állat, növény stb. Legkivált azonban a madárvilág és a néptan 

 kapta meg figyelmét és ösztönözte tüzetesebb munkásságra. 



Amilyen könnyen és röviden jellemezhettük egyéniségét, oly nehéz 

 és e lapokon teljes egészében lehetetlen is munkásságát, tudományos 



