NECROLOGUS 395 



i.AUB-bal közösen, 1870, 8Q7 1.); Nyugat-Szibéria madarai (Verh. d. k. k. 

 Zool. bot. Ges. in Wien, 1879, 16—168 1.); Adalékok Közép-Polinézia 

 faunájához; a Viti-, Samoa- és Tongaszigetek ornithologiája. (1867, 

 290 1.) stb. 



Számos új madárfajt vezetett be a tudományba s tiszteletére egész 

 sorát az új fajoknak jelölték meg szaktársai nevével. Faunisztikus ada- 

 tokkal és munkákkal, leírásokkal, kivált a következő országok, szigetek 

 madárvilágának ismeretét bővítette; Grönland, Bulgária, Borkum, Hollan- 

 dia; Kelet- és Nyugatafrika, Abesszínia; Sziám, Nyugat- Szibéria; Indiai 

 óceán Maláj- és Fülöpszigetek; Uj-Guinea, Molukkák, Közép-Polinézia; 

 Ausztrália, Uj-Zeeland; Bismarck- és Salamon-szigetek, Uj-Hebridák; 

 Fidsi-szigetek; Szamoa, Tonga, Tahiti, Ninafu, Rarotonga, Rapa, Markesas, 

 Hawaii, Gilbert-szigetek és Navcodo, Marshall-szigetek, Kusai, Ponapé, 

 Ruk, Pelan, Trinidad-szigetek, Északnyugat-Mexikó, Nyugat-Amerika. 



Mint szisztematikus, ellensége volt a faj fogalom feltagolásának és 

 a. subtilis különbségek túlságos hangsúlyozásának, mely a subspeciesek 

 nagyszámú felállítására vezetett. 



A madárvédelem dolgában is felemelte szavát, mikor a vízirigó 

 oltalmát hangsúlyozta s ő volt az első Németországban, aki a mi intéze- 

 tünk mintájára, hasonló intézet szervezését és megalkotását sürgette (1895- 

 ben). Eletének utolsó éveiben a madártannal alig foglalkozott, mert telje- 

 sen lekötötte az etnografia és nagy munkája «Südsee-Arbeiten», melyen 

 öt évig dolgozott naponta 10 — 12 órát. 



A Budapesten tartott 11. nemzetközi madártani kongresszus alkal- 

 mával FiNSCH is ellátogatott hozzánk s akkor szövődött Herman ÜTTÓ-nk 

 és közte az a szoros baráti viszony, mely e két egyívású nagy embert 

 egybekötötte. Akkoriban ismerkedtem vele meg én is és élvezhettem az 

 egyéniségéből kisugárzó hamisítatlan becsületességet. 



Most, mikor mindennap ezrével lobbantja ki az életmécseket a 

 háború szele, mikor ismeretlen hősök elmúlása megdöbbent és kedve- 

 seink sorai is ritkulnak — már-már elfásulunk a sűrűen ismétlődő veszte- 

 ségek láttára. 



Mégis az oly hősök kidőlte, minők közé Finsch Ottó tartozott, aki 

 nem véráztatta harcmezőn, hanem az emberi haladás és művelődés 

 porondján, végső leheletéig küzdve hunyta le szemeit, belemarkol szi- 

 vünkbe és mély nyomokat hagy kedélyünkben, bár tudjuk, hogy gazdag 

 élete oly gyümölcsöket termett az ismeret kincstárának, mely értékét 

 soha el nem veszti s maradandó emléket biztosít a gyümölcs megérlelő- 

 jének. 



Akik az Igazságot igazán keresték, azok csak meghalnak, de el nem 

 múlnak. 



Budapest, 1917. február 22-én. Chernél István. 



