III. 



Om Feilenes Kompensatiou i den leibuitzske 

 Infinitesimalregiüng, 



Af 

 Dr. A. S. Giüdberg. 



bom bekjendt er der bleven stridt meget om Nøiagtigheden 

 og StringeDtsen af den Fremgangsmaade, der benyttes i 

 den leibnitzske Infinitesimalmethode. Den, der begynder 

 Studiet af samme og i Forveien er fortrolig med den elemen- 

 tære Geometris Stringents, føler sig i Almindeligbed, for 

 ei at sige al tid, tilbagestødt og tvivlende; det er Resul- 

 taternes Sandbed og Rigtigbed — en Sandbed, som bag- 

 efter kan verificeres — der i Forbindelse med Metbodens 

 Overlegenhed over alle andre ved SimjDelbed og Letbed, 

 der giver bam Troen i Hænde paa dens Ufeilbarbed og 

 Fortrinbgbed. Jeg bebøver ber ikke at gjentage, bvad 

 man bar indvendt imod Metboden, tbi det er noksom be- 

 kjendt. Mange finde Indvendingerne at være saa stærke, 

 at de ganske bave forladt den leibnitzske Metbode og ude- 

 lukkende benytte sig af Grændsemetboden. Andre bruge 

 vistnok Metboden for dens Simpelbeds og Bekvembeds 

 Skyld, men mene dog, at Grændsemetboden nødvendigvis 

 maa gaa forud foråt forklare og oplyse samme. 



Denne Tvivl om Muligbeden af paa en klar og til- 

 strækkeHg overbevisende Maade at godtgjøre Rigtigbeden 



