48 Dr. A. S. Quldberg. 



der med al sin Beundring for Carnot dog udtrykkeligt 

 udtaler i sin ^^Etude sur la métaj^Jiysique du haut calcid,"^ 

 at han ikke kan følge Carnot i hans almindelige Slutning 

 og siger etsteds om hans Argumentation: „une telle dé- 

 monstration, bien que vraie au fond, n'est pas satisfaisante 

 pour Tesprit, car elle semble confondre le signe de l'effet 

 avec la cause elle-même". I det Følgende skulle vi un- 

 dersøge denne Sag lidt nøiere. 



Pag. 98 (4de Udgave 1860) taler Carnot i sit Skrift 

 om Descartes's de ubestemte Coefficienters Me- 

 thode. Han siger, at Methodens Princip ligger deri, at, 

 naar man har en Ligning af Formen: 



A + Bx + Cx2 + Dx^ + . . . . Fx" = 0, 

 hvor Coefficienterne A, B, . . F ere konstante og x en 

 variabel Størrelse, der efter Bebag kan gjøres saa liden, 

 som man vil, da er nødvendigvis: 



A = 0, B = 0, C = 0, .... F = 0. 



Foråt bevise dette, ræsonnerer han omtrent paa føl- 

 gende Maade: da man kan gjøre x saa liden, som man 

 vil, saa kan man ogsaa gjøre Summen af de Led, der 

 have x til Factor saa liden, som man vil. Følgelig diffe- 

 rerer A saa lidet, som man vil, fra Nul. Men A er en 

 konstant Størrelse, og en saadan kan ikke gjøres saa 

 lidet forskjellig fra Nul, som man vil, thi da var den va- 

 riabel. Altsaa maa A være Nul. Man har da tilbage: 



Bx + Cx2 + Dx^ + + Fx^ = 0. 



Divideres med x (hvilket er tilladt, daxikke er Nul), faaes: 

 B + Cx + Dx2 + + Fx"-i = 0. 



Deraf faaes af samme Grund som ovenfor B = 0. 

 Det samme Ræsonnement fører videre til C = 0, D = 0, 

 . . . . , F = 0. 



Mod dette Ræsonnement, forekommer det mig, at intet 



