Om Feilenes Kompensation. 61 



Y forøges, forøges ogsaa Summen, og naar dy vælges 

 større eller mindre, bliver, som netop sagt, Summen mindre 

 eller større. Efteråt Udtrykket for Summen er fundet og 

 indsat, spalter Endeligningen sig i to, idet de konstante 

 Størrelser for sig er Nul, og de infinitesimale for sig er 

 Nul. Jeg siger de konstante Størrelser og mener dermed 

 F og Y, fordi samme her ere at betragte som konstante 

 i Forhold til de infinitesimale, uagtet Y og F naturhgvis 

 ogsaa ere og kunne betragtes som Variable. For ikke at 

 misforstaaes har Carnot af den Grund delt Størrelserne 

 i to Klasser, arbitrære og ikke arbitrære eller quantités 

 non désignées et désignées. Til de første høre dx, dy, 

 ligeledes Variationsregningens ôx og ^y, til de sidste høre 

 alle i egentlig Forstand konstante Størrelser som Kurver- 

 nes Parametre, men ogsaa de variable Størrelser, der 

 forekomme i Problemerne, som Kurvernes Abscisser, Or- 

 dinater, Subtangenten, Krumningsradier osv., hvilke alle 

 kunne betragtes som konstante, medens de arbitrære dy, 

 dx osv. variere. 



Denne Betegnelse er god, fordi samme karakteriserer 

 dx og dy; Vægten er ikke at lægge paa deres Lidenhed, 

 men paa deres Variabilitet uafhængig af Problemets 

 øvrige Størrelser. Disse Benævnelser ere imidlertid ikke 

 almindelig vedtagne og kunne undværes, naar Størrelserues 

 Egenskaber ret ere opfattede. 



Den leibnitzske Methode er nu simpeltvæk en For- 

 kortelse af det her Fremstillede. Idet man s ætter 



= /xdy, 



saa er underforstaaet et + 9 til andet Led; thi Fladeind- 

 holdet mellem en Kurvegren, Abscisse og Ordinate kan 

 aldrig blive lig Summen af Rektanglerne muoq. Denne 



