Om Feilenes Kompensation. 71 



mindst ville indrømme at være bevist. Det er ora Car- 

 nots Bevisførelse her, at Charles de Frey ein et siger: 



„line telle demonstration, bien que vraie au fond, 

 n'est pas satisfaisante pour l'esprit, car elle semble con- 

 fondre le signe de l'effet avec la cause elle-même." 



Denne Dom turde dog være en Smule forhastet, og 

 beror vistnok paa en mindre nøiagtig og opmærksom Exa- 

 mination af C ar nots Sats og Bevis. Som i foregaaende 

 Sats er Opmærksomheden at fæste paa Suppositionen, 

 at alle arbitrære Størrelser skulle være bort- 

 e li mine rede i det endelige Resultat. At denne 

 Supposition er mulig og nødvendig er ovenfor vist, og 

 ligger forøvrigt simpeltvæk deri, at de arbitrære Størrelser 

 kun indtræde i Regningen som Hjælpestørrelser, hvoraf 

 det endelige Resultat maa være uafliængigt. 



I sit Bevis siger nu Carnot: hvis nogen Feil skulde 

 opstaa i det endelige Resultat ved at bortkaste enhver 

 Størrelse, hvis Forhold til en anden Størrelse kan gjøres 

 saa hden, som man vil, da maatte Feilen ogsaa kunne 

 gjøres saa liden, som man vil, i det endehge Resultat. 

 Dette er let at paavise. De første Størrelser være: 



s 8' e'' 



de andre være a a' a'' 



saa har man ifølge Betingelsen: 

 s' , e" 



hvor «, ft)', oa" kunne gjøres saa smaa, som man 



vil. Deraf følger at: 



e-\- e' ~\~ e" -\- __ 



«+«'+«'' + ~ ^' 



hvor if) ligger imellem den største og mindste Værdi af &;; 

 følgelig maa y ogsaa kunne gjøres saa liden, som man 



