— 86 — 



trent 95 n. □ Mile og, naar Sognefjordens Flade fraregnes, 

 if. Brochs Statistik 70—71 n. □ Mile. Fra Øst til Vest 

 strækker Sogn sig fra 22" 10' til 26" ø. L. Ferro. I de 

 vestlige Egne er Udstrækningen fra Syd mod Nord ubetyde- 

 lig; i de østligere, hvor Fjorden forgrener sig, strækker 

 Egnen sig fra 60" 35' til 61" 50' n. Br. 



I det Følgende vil jeg, førend jeg gaar over til at om- 

 tale Vextforholdene, skildre nogle af Sogns mest charakteri- 

 stiske Egne. 



Siileiiøeriie 



kaldes den Øgruppe, som danner Skjærgaarden nordenfor 

 Sognefjordens Munding. De ere meget klippefulde; de øst- 

 ligste Øer have vilde og steile Toppe paa 1800 FodsHøide; 

 vestover aftager Høiden, og Husø og Utvær, de vestligste 

 Holmer ikke alene i Sulen men i hele Norge, rage neppe 

 høiere end 50 Fod over Våndet og beståa for en stor Del 

 af lave Holmer og Skjær, der i høi Søgang ligge under 

 Vand. Med frygtelig Magt ruller det aabne Hav fra 3 

 Sider mod Klipperne og bryder i svære Storme undertiden 

 paa 12 — 15 Favnes Dyb. Talløse Skarer af skrigende Sø- 

 fugle omsværme de nøgne Holmer, (paa Husø og Gaasevær 

 er der betydelige Fuglevær), medens Havtaagerne hyppig 

 indhylle de indre Øers høiere Fjeldtoppe. Bergarten i Sulen 

 er for Størstedelen et meget grovkornet Conglomérat af et 

 høist besynderligt Udseende. Den Uvante tror at se Dynger 

 af løse Stene og ikke fast Fjeld. Dette Conglomérat for- 

 vitrer kun med stor Vanskelighed, og derfor er Sulenøernes 

 Vegetation endnu kummerligere end ellers paa vor nøgne 

 Vestkyst. Intet Træ, ingen Busk, ja neppe saameget som 

 en liden Urt eller det spæde Lavs tynde Skorpe dækker det 

 rødlig-lysegraae knudrede Conglomeratfjeld, og i noGjen Fra- 



