— 91 — 



ovenfor Bunden af Fjordene. Dalbunden i indre Sogns 

 Dale har altid en ubetydelig Bredde, (stundom udfjldes den 

 ganske af Elveleiet), og Gaardene ligge som oftest spredt, 

 undertiden med Mellemrum af Va Mil og mere. De vildeste 

 Fjeldstjrtninger danne i Regelen Dalens Sider, og man ser 

 ofte fra Dalbunden Fjeldenes evige Sne saagodtsom lodret 

 over sig. Det er derfor ikke at undres over, at Solen i 

 mange af disse Dale ikke sees for lange Tider af Aaret. 

 Saaledes er den paa Lærdalsøren borte i 27 Uger. Gjen- 

 nem den vilde Ur, som .sjelden eller aldrig mangler under 

 Fjeldvæggen, fører Veien eller Stien, om den findes, snart 

 nede ved den brusende Elv, snoende sig mellem nedrasede 

 Klippestykker, store som Huse, snart høit oppe under de 

 udoverhængende Klipper. Paa et Par Steder, (Morkrisdalen 

 i Fortun, Vasbjgdvandet i Urland), styrte Fossene tvertover 

 Veien, saaat man er nødt til at fare mellem Fossen og Fj el- 

 det. Naar Elveleiet aldeles udfylder Dalbunden, bliver man 

 nødt til at stige høit tilfjelds foråt vinde frem. Foråt komme 

 fra Vetti i Aardal op til Dalens øvre Del, Utledalen, maa 

 man saaledes stige op til over 4000', (2 — 3000' over Dalens 

 Bund). 



Ligesom ude ved Fjordene styrte ogsaa i Dalene talrige 

 Bække udover Fjeldsiderne og mangle næsten aldrig. Under 

 større Regnskyl voxer deres Antal meget hurtig; smaa 

 Bække svulme op til Elve, og Våndenes Brusen bliver bog- 

 stavelig talt bedøvende. Frygtelige Kastevinde, der i et 

 Nu kunne rive Taget af Husene, skrækkelige Fjeld- og 

 Sneskred indtræfFe ofte om Vinteren ligesom ude ved Fjor- 

 dene ; kort sagt, Elementerne rase i disse trange Dale med 

 en for Beboerne af blidere Egne ukjendt Voldsomhed. 



Hvad her er sagt, gjælder om de fleste af indre Sogns 

 Dale, især om deres nedre Dele. Eftersom Dalbunden stiger, 



