— 114 — 



Maaling, naturligvis kun være omtrentlige. Det følger for- 

 resten af sig selv, at mange af Grændserne ere for lave; 

 man kan ikke haabe paa en enkelt Exkursion altid at støde 

 paa de høiest voxende Individer af en Art, og de anførte 

 Grændser maa derfor i Regelen ikke ansees som Maxima. 

 De have alligevel Værd, fordi de vise, at Arten dog i et- 

 hvert Fald gaar saa høit. 



Man vil af Floraen se, at ogsaa de urieagiige Planters 

 Grændser"^) i Regelen synke mod Vest. 



Der er mange rent lokale Forhold, som kunne bidrage 

 til at hæve og sænke Grændserne. Saaledes kunne f. Ex. 

 Sumpplanterne ikke stige høiere paa et Fjeld end til de 

 høiestliggende Myrer, og det kan naturligvis let hænde, at 

 disse paa Grund af lokale Forhold ligge lavere end Grænd- 

 sen for Muligheden af Artens Tilværelse. Selv Bergartens 

 Beskaffenhed synes at kunne udøve en Indflydelse paa Ar- 

 iernes Høidegrændser (cfr. nedenfor). En heldig Exposition 

 og Beskyttelse mod Veir og Vind begunstiger ofte i høi 



*) Jeg har tidligere staaet i den Formening, at de urteagtige 

 Planters Grændser ikke sank mod Vest i samme Grad som 

 Træernes og Buskenes. Dengang kjendte jeg yderst lidt til 

 Vegetationen paa Fjeldene vestligere end i Fjærland og Vig; 

 men senere har jeg havt Anledning til at stifte nærmere Be- 

 kjendtskab med de vestligste Egnes yderst fattige Fjeldvege- 

 tation. For endel Arters Vedkommende er dog denne Synken 

 tilsyneladende langt større, end den i Virkeligheden vilde være, 

 hvis Fjeldene i de vestlige Egne vare høiere. Naar man saale- 

 des finder Arter, hvis Høidegrændser for indre Sogn angives til 

 4 — 5000', medens de i ydre Sogn ikke gaa høiere end til 2000', 

 da maa man betænke, at der i de vestligste Egne ikke gives 

 Fjelde høiere end 2000', saa at deres Toppe maaske ikke 

 paa langt nær naa Grændsen for Muligheden af disse Planters 

 Trivsel. 



