290 IXog^le Forliandling-s -Emner for Geologcme 



mcrkværdige Lokaliteter, dog og-saa lettelige, ifölge deres 

 slore RenomiiK'e, derom kan nære altfor hoie Forveutiiingcr. 

 Vi erkjende del Alle. at den Lærebygiiiiig, som for 30 — 

 40 Aar siden stod for Fald, ikkun var svagt beg;rundet i 

 de \irkclige >'aturfoiliûIde^ for at ßude den urigiig-, be- 

 Lovede man ikke at Lave for sig noget særdeles belydeligt 

 Antal af concluante Phænomener, og saaledes kunde selv 

 den paa saadaune mindre rige Egn dengang bli\e af stör- 

 ste Vigtiglied. Del lian derfor ikke Jigefrem forndsættes, at 

 disse samme Sleder^ hvor man under ganske andre lids- 

 omstændiglieder. end de nuværende, gjorde et saa særdeles 

 Lelvdeligl Udbylte , nödvendigviis ogsaa nu maae vise sig 

 lige righoldige. 



31en hvad man dog ber \il ansee sig ganske sikker 

 paa at finde, er klare Beviser for Uigtigbeden af den 

 Lære, der aflöste den Wernarske, og som saa væsentli- 

 gen stöftedes paa de bersteds au^lillede lagttagclser. 

 Tværtimod! — saaledes maae vi liiraabe den Ankommende, 

 — ogsaa denne Forventning maa opgives! -r- Al bine 

 lagltagelser, trods deres store Resultat, vare ufuldkomnc, 

 ja tildeels ganske urigtige, bave vi ber allerede for en 

 god Tid siden bemerket , og dette er tildeels ogsaa af 

 senere ßesögende erkjendt (Lyell's Elements, 1841, 11, 

 345); men b^ad mere er. paastaaes maa det, at de For- 

 holde, som i denne Egn ere fortrinligviis vigtige med 

 Hensyn til de store Stridspunkter i Geologien, netop bi- 

 drage til at constituere Kjendsgjerniriger j der paa del 

 Kraftigste \idne om, at biin nyere Lære er fuldkoanncu 

 ligesaa feilagtig. som den ældre. Det ber brugte Udlryk 

 om bemeldte Forholde bedes noie bemerket; der blev 

 ikke sagt, at de udgjore saadanne Kjendsgjerninger. 

 Paa del Ud>ikling»trin, Vidcuskabcn bar naaet, skal der 



