ved de seandinaviske IXatiirforsIîcres Mode &c. 319 



0{j frcinsl iiüia(»lig' og fiililsfæiidij;' Fremstilliiijj afKjends- 

 fjcriiiny enic ! iMeil dct Tlicoretiskc iaaer det siden g-aac 

 soni det kan. Sefströni siger i sin forste Afliandling om 

 Frietions-PIiænonicncrne: ^^Det er unuiligt at gjorc Frcni- 

 stilliugcn lllslrækkelig klar og give Üctaillerne noget Liv, 

 udcn iforvcien at meddele nogle Ord om den Gisning 

 Lctræflcndc Pliænomenets Aarsag, hvorved der erlioMes 

 en Lcdelraad ved Undersogelsen, og som kan sælle Læ- 

 scren i.>«tand til at opfalte SpeciaÜa, som nden denne Le- 

 detraad kun skulde synes lidet viglige". Delte kan endnu 

 være ganske î sin Orden 5 vi indrömme gjerne, at det kan 

 være godt saaledcs strax al komme med et Slags Theorie, 

 for at vække Opmerksomheden. JNogen Shade er da deraf 

 ikke at befryglc , naar virkelig Den, der anstiller Forkla- 

 rings -Forsöget, heller ikke læggcr nogen större Vægt 

 dcrpaa, end just som her antydet. Men hvor sjelden hol- 

 der man sig indenfor denne beskcdne Grændse med saa- 

 danne Forsög. Först Theorien er det rette Feldl for 

 Geniet^ först der er det, at de store Anskuelser ere at 

 anbringe, ikkun der er dct, at Geisten kan glimre. Alt- 

 saa er Fristelsen til at skride udenfor hiin Grændse vist- 

 nok stor, og Mangen giver efter. Men da bliver Udfaldcr, 

 saaledcs som Erfaring har viist — , lelteligen, at den Idee, 

 man engang er falden paa til de angja»ldende Særsvns 

 Fortolkning, i den Grad bemestrer sig Forskeren, at han 

 ikke længer forbliver upartisk Observator, og at han 

 granske tilsidesæltcr Andres lagttagelscr, naar ikke disse 

 nctop passe til den Forestilling, i hvis Vold han har över- 

 givet big, og saaledes skeer dct, at Theoricrne ret kunne 

 vise sig forargelige. 



Hvad nu isærdeleshcd det her foreliggende Tilfælde 

 airg^aacr, da ere de besynderligste Indsigeiser fremkomne 



