Bidraga til Kunskab om norske Mineralier. 335 



cnKcItc Korn, oç; 4) Zirkon, i smaae Krysfallcr. INærmcst 

 Grændseii mod Gneisen er Avantnrin-Fcidspallicn niindst 

 cliaral.leristlsk udvihlet, idel den her optr.TcIer næstcn far- 

 velös, med forlioldsmæssig- faac (]'lindsende Piinhler o^ til- 

 lige hist og her hlandet med lidt Glimmer 5 mod Leieste- 

 dets Midte derimod bliver Feldspaihen mere og' mere 

 rödag'(ij>-, og i samme Forhold tiltager ogsaa dens i Sand- 

 hed praglfuldt glimrende Udseende. 



Man har för antaget, at denne Avantnrin-Feldspathens 

 eiendommelige Glimren, som især viser sig, naar et Styhhe 

 af Alineralet dreies frem og' tilhage i Sollyset (hvoraf det 

 tydsfce Navn : Sonnenslcin) hidrörer enten fra yderst fine 

 Spræhher i Mineralets Indre eller fra indeshittede smaae 

 Glimmerhlade. Om dette virkelig' er Tilfældet ved Avan- 

 turin-Feldspathen fra Archangel, Zeylon eller Baihal-Söen, 

 formaaer jeg^ ihfce at afgjöre, da jeg- hidlil ei har hnnnet 

 forshaife mig: Prövcslwffer fra disse Findesteder til nær- 

 mere Ungersögelse, men saa meget er vist, at det omtalte 

 Phænomen ved den norske Avanturin-Feldspath ikke har 

 en saadan Aarsagf. Mineralets mikroskopiske ündersög'else, 

 hvorved Professor Boeck godliedsfidd nnderstöttede mig-, 

 har viist, at denne Feldspath indeslutter i sin Masse en ntalligf 

 Mængde yderst smaae Jernglonds-Krystaller, der med sine 

 meest udviklede Finder (oi*) liggfc parrallelt baade ind- 

 bvrdes mellem sig* og: med visse C^ombinationsllader af 

 Feldspaihen. Deraf kommer det, at, naar Sollyset i visse 

 Retninger falder paa Mineralet, man da seer et h<îelt Sy- 

 stem af disse Krystaller paa eengang- at reflectere Lyset. 

 Tillige ere disse Kryslal-Lameller saa tynde, al de tildeels 

 vise de tynde Blades Farver og næsten alle ere mere eller 

 mindre gjennemsigtige med ffernoxydets eiendommelig-e 

 rode Skjær. Kun af den sidstnævutc Grund skeer det, at 



