100 Robert Collett. 



ding; disse sidstnævnte Steder, som i Flomtiden for en 

 stor Del staa under Vand, ere et udmærket Tilhold for 

 flere Vade- og Svømniefugle, fornemmelig Tofamis-Artev og 

 Ænder, som især under Træktiderne lier holde til i store 

 Flokke. 



Hvad Lillehammers nærmeste, for sin Naturskjønhed 

 bekjendte Omegn angaar, strækker sig paa Byens øvre Side 

 den granskovklædte Aas i „Hammershagen" ned næsten 

 umiddelbart til Gaderne. I Løvskovpartierne i Byens øv- 

 rige Omegn er Birken mest fremtrædende, og danner paa 

 flere Steder smaa Skove, hvis Skjønhed forhøjes ved de 

 talrige Hængebirke, der altid beklæde de tørre, i Ly lig- 

 gende Skraaninger. Ved de maleriske Mesnafosse lige 

 ovenfor Byen fândt Prof. Lilljeborg i 1843 første Gang 

 den Lemmits-Art, som han senere beskrev under Navnet 

 scliisticoJor ; dengang forekom den paa dette Sted hyppigt, 

 men er i de sidstc Aar ikke gjenfunden. Lige mod Nord 

 stænges Udsigten af den skovklædte Balbergskanip, paa hvis 

 vestlige Skraaning flere af vore kjælnere Træsorter, saa- 

 som Acer platcmoidcs og Tilia curopaca^ hvilke her næsten 

 have naaet sin nordligste Grændse, trives vel i de solrige 

 Lier. Paa det aabne Agerland ruge Raphøns og Vngtlrr, 

 og i de endiui forholdsvis talrige gamle Aspeskove holde 

 Spetter og andre i Træhuller rugende Fugle til i Mængde, 

 medens de omkringliggende Granskove ere opfyldte nf 

 Harer, Piæve, og dot større Fuglevildt. 



Indover Fjeldot mod Øst dannes Egnens Grændse- 

 punkt af det omti'ent 4000' højc Neverfjcld, behggende 

 netop paa Gi-æiidsen af Højfjeldet, i omtrent 2 Miles Af- 

 stand fra Lillehammer. Det mellemliggcnde Strøg indta- 

 gos af et bredt Skovbclto, hvori Myrstrækninger og Søer, 

 saasom INIesnavandenc med deres Fortsættelse Mesnafløerne, 



