162 Eik. F. Stalsberg. 



melîg af disse betinget Orden; tidligst kom Turen til Kujernet, 

 saa til Stangjernet og først i vore Dage til Staalet. 



Det er desuden „ejendommeligt for Fremskridt i Metal- 

 lurgien ialmindelighed, at de ere langsomme til at udvikle sig 

 og kostbars at sætte iverk." De fleste af de Forbedringer, 

 hvorom der for den senere Tids Vedkommende nærmest bliver 

 Tale, forsaavidt som de først da ere bragte til virkelig Udfø- 

 relse eller til praktisk Fuldkommenbed, have dog i Grunden 

 sin Rod endnu længere tilbage i Tiden, idet ikke blot nogle 

 faa Aar men endog flere Aartier kunne være medgaaede, inden 

 de have svaret til, hvad der var tilsigtet. 



Naar vi derfor skulle søge at give en Udsigt over Jern- 

 tilvirkningens væsentligte Fremskridt i de seneste Decennier, 

 da have vi troet, at vi — for at faa et bedre Overblik og 

 et saameget mere afrundet Billede deraf — burde gaa saalangt 

 tilbage, at vi ej alene medtage hele dette Aarhundrede men 

 i Korthed ogsaa lidt af det forrige. Da først træffe vi paa 

 en Periode, ved hvilken vi hensigtsmæssigst kunne begynde, 

 den nemlig hvori Nutidens umaadelige Tilvirkning saavel af 

 Rujern som Stangjern og Staal har sin egentlige Kilde, — 

 en Periode, der især er betegnet derved, at Jernverksdriften 

 i væsentlig Grad frigjorde sig fra Afhængigheden af vegetabilsk 

 Brændsel og ved at Dampen traadte i dens Tjeneste. 



Jerntilvirkningens Standpunkt omkring Midten af det 1 Sde 

 Aarhundredes anden Halvdel var med faa Ord og uden at 

 foregribe den egentlige Fremstilling følgende: 



Rujernet fremstilledes, naar for en Del Forholdene i Eng- 

 land sættes ud af Betragtning, endnu udelukkende ved Hjælp 

 af Trækul i smaa Ovne, med stort Brændselforbrug og liden 

 daglig Produktion, idetheletaget saaledes med forholdsvis store 

 Omkostninger. Nogen bestemt og gjennemsnitlig Angivelse af 

 det Økonomiske ved den Tids Masovndrift er neppe at finde, 



